Справа № 669/1102/25
Провадження № 2/685/216/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2026 року       селище Теофіполь

Теофіпольський районний суд Хмельницької області
в складі головуючої судді Бурлак Г.І.
з участю секретаря Ковальчука О.С.
позивача   ОСОБА_1 
представника позивача  ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Теофіполь справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - орган опіки та піклування Білогірська селищна рада Шепетівського району Хмельницької області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, 
встановив:
представник позивачки звернувся в суд з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, мотивуючи його тим, що позивачка та відповідач є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батько ОСОБА_5 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо її виховання, не цікавився її здоров`ям. Відповідно до заяви від 18.12.2025 засвідченої державним нотаріусом Теофіпольської ДНК Хмельницької області відповідач не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно дочки ОСОБА_5 . На підставі зазначеного, для захисту найкращих інтересів дочки позивачки, просить позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_5 та стягнути з нього на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5 у розмірі 1/4 всіх видів доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття.
В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали. Позивач зазначила, що вона народила ОСОБА_5 у шлюбі із відповідачем, однак вже в той час вона проживала із теперішнім чоловіком ОСОБА_6 , тому ОСОБА_5 від народження живе разом з ними і свого біологічного батька не знає, а ОСОБА_6 турбується про неї та виховує її. 
Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, в суд не з`явився, про причину неявки не повідомив, клопотань не подав. 
Представник третьої особи - органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, проти позову заперечує з підстав, викладених у висновку органу опіки та піклування. 
Суд вважає можливим проводити розгляд справи у відсутності відповідача та третьої особи.
Вислухавши пояснення учасників провадження, свідків, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). 
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства».
У статтях 7, 155 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах, зокрема від 24 жовтня 2024 року в справі № 199/3287/23, від 20 березня 2024 року в справі № 204/2097/22, від 07 лютого 2024 року в справі № 455/307/22 та інших.
Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.
З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.
Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).
Відповідні положення, закріплені у статті 171 Сімейного кодексу України, згідно з якими думка дитини має бути врахована при вирішенні питань, що стосуються її життя.
В судовому засіданні неповнолітня ОСОБА_4 пояснила, що вона з батьком ОСОБА_7 спілкується дуже рідко, лише тоді, коли приїжджає до своєї бабусі (маминої мами) у с.Коров`є, тоді до неї приходить тато, приносить цукерки, морозиво, часом дає гроші. Батько часом телефонує до неї , цікавиться життям та навчанням, а вона, зрідка, питає його про його життя. Батько живе разом із його матір`ю, яка тішиться, коли вона до них зрідка приходить на годину, так як більше вона не хоче з ними бути. Вона його зовсім не знає, бо з народження живе іншим батьком, який її виховує, тому хоче, щоб батька ОСОБА_7 позбавили батьківських прав і вона була на одному прізвищі з братиком та сестрою.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 (мати позивачки) показала, що ОСОБА_5 від народження проживає в с.Шимківці разом із матір`ю, братом та сестрою та ОСОБА_9 , якого вона вважає батьком. Донька разом з онукою раз чи два рази в рік приїжджають до неї в с.Коров`є в гості, тоді до них приходить батько ОСОБА_10 , приносить їй цукерки. Про їх приїзд йому повідомляють сусіди або тітка ОСОБА_7 , ні вона, ні її донька жодного разу його про це не повідомляли. Коли ОСОБА_5 народилася, її мати ОСОБА_11 вже жила з іншим чоловіком, а ОСОБА_7 навіть не прийшов до неї в родом. Коли ОСОБА_5 приїжджає, то ОСОБА_7 хоче її обійняти, однак ОСОБА_5 його не знає, тому не хоче його обіймів.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показав, що він є рідним дядьком позивачки ( рідний брат її матері), в с.Шимківці він жодного разу не бачив батька ОСОБА_5 , дитина проживає у сім`ї ОСОБА_13 , який в даний час перебуває на війні , тому ОСОБА_14 дуже важко із трьома дітьми, а відповідач їм зовсім не допомагає.
В судовому засіданні встановлено, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народженням, рішенням Теофіпольського райсуду від 05.11.2014 про розірвання шлюбу, свідоцтвом про шлюб. Відповідно до довідки про склад сім`ї Білогірської селищної ради від 12.12.2025 неповнолітня  ОСОБА_4 проживає з матір`ю за адресою АДРЕСА_1 . Згідно з характеристикою Юровецького ліцею Білогірської селищної ради від 12.02.2026 ОСОБА_4 є ученицею 6 класу ліцею, характеризується позитивно. Відповідно до заяви від 18.12.2025 засвідченої державним нотаріусом Теофіпольської ДНК Хмельницької області відповідач не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно дочки ОСОБА_5 . Згідно з висновком органу опіки та піклування від 27.02.2026 року ОСОБА_15 не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно дочки ОСОБА_5 , однак повідомив, що з дочкою він бачиться та спілкується, допомагає матеріально та цікавиться її життям та здоров`ям, тому орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно дочки ОСОБА_5 . 
Суд критично оцінює твердження представника позивача про те, що відповідач не приймає участі у вихованні ОСОБА_5 , оскільки зазначене спростоване поясненнями ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_8 . Той факт, що відповідач подав нотаріально посвідчену заяву про згоду на позбавлення його батьківських прав , суд також оцінює критично, оскільки суд не має можливості з`ясувати за яких обставин та причин відповідач надав таку згоду.
Оцінюючи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач намагається спілкуватися із своєю донькою ОСОБА_5 , по можливості навідує її, цікавиться її життям та здоров`ям, однак такі зустрічі відбуваються рідко не з його вини, а саме через те, що позивач не сприяє цьому спілкуванню з самого дитинства доньки, внаслідок чого ОСОБА_5 не має теплих почуттів до свого батька. Суд вважає за доцільне роз`яснити позивачу, що як вона, так і відповідач, мають рівні права та обов`язки по відношенню до своєї доньки ОСОБА_5 , і позивач, як мати, повинна сприяти налагодженню відносин між донькою та її батьком, який має знати коли ОСОБА_5 приїжджає до бабусі у с.Коров`є не зі слів сусідів, а вона має можливість і повинна його про це повідомляти.
Враховуючи, що в судовому засіданні не встановлено наявності в діях відповідача умислу на ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків відносно доньки ОСОБА_5 , суд дійшов переконання, що в частині позовних вимог щодо позбавлення його батьківських прав необхідно відмовити.
Згідно з ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Ч.3 ст.181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тому суд вважає необхідним стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
Відповідно ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Оскільки позивач подала позов 23.12.2025 року, про що свідчить відмітка суду, суд дійшов висновку, що аліменти підлягають стягненню з 23.12.2025 року.
Керуючись ст.164, 166,180-184, 191 СК України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, Законом України «Про охорону дитинства», ст. 12, 81, 89, 259-265 ЦПК України, районний суд, 
ухвалив:
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - орган опіки та піклування Білогірська селищна рада Шепетівського району Хмельницької області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку починаючи з 23.12.2025 року та до досягнення дитиною повноліття, в тому числі за один місяць негайно. 
Відмовити в задоволенні позовних вимог щодо позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 . 
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід держави 1331,20 грн судового збору (отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету 22030106).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня проголошення рішення до Хмельницького апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 статті 358 цього Кодексу.

Головуюча