С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
вул. Максима Кривоноса, 25, м. Київ, 03037; тел. (044) 298-59-37
вул. Грушецька, 1, м. Київ, 03113; тел.: (044) 298-59-52
e-mail: inbox@sl.ki.court.gov.ua, web: https://sl.ki.court.gov.ua
код ЄДРПОУ: 02896762
__________________________________________________________________________________________
Провадження 2/760/11789/26
В справі 760/15786/22
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І. Вступна частина
06 серпня 2026 року в місті Києві
Солом`янський районний суд міста Києва
у складі головуючого судді Коробенка С.В.
за участю секретаря судового засідання Левіцької Н.О.
представниці Позивачки - адвокатки Косянчук Л.Г.
представниці Відповідачки 2 - адвокатки Нищенко С.І.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права особистої приватної власності.

ІІ. Описова частина
01.11.2022 ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , в якому просила:
1) встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 без шлюбу з січня 1991 року по 24 грудня 2021 року;
2) визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 : 
- домоволодіння АДРЕСА_1 ; 
- земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:72:514:0057, розташовану в АДРЕСА_1 ; 
- квартиру АДРЕСА_2 ; 
- квартиру АДРЕСА_3 ; 
- автомобіль Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 ; 
- автомобіль Mitsubishi Pajero, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 ;
3) визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/2 частину зазначеного майна.
Свої вимоги Позивачка обґрунтовує наступним.
Зазначає, що з 1991 року вона та ОСОБА_5 почали проживати разом однією сім`єю як чоловік і жінка за адресою: АДРЕСА_1 . Вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, разом займалися вихованням ОСОБА_6 - доньки ОСОБА_5 від попереднього шлюбу, яка є Відповідачкою 1 у справі та яка проживала разом з ними до свого одруження.
Позивачка вказує, що в період спільного проживання вони постійно вели спільне господарство, мали спільний бюджет, купували майно та товари для спільного користування, спільно проводили свята, їздили на відпочинок, спільно облаштовували будинок, за спільні кошти придбавали будівельні матеріали, меблі та предмети домашнього вжитку, спільним коштом та зусиллями проводили поточні ремонти. На підтвердження цих обставин посилається на товарні чеки, квитанції, договори купівлі-продажу побутової техніки, фотографії, Акт обстеження житлово-побутових умов мешканців по АДРЕСА_1 , затверджений керівником ОСН м/р «Жуляни», довідку ОСН м/р «Жуляни» від 21.10.2022 №34/09, а також показання свідків.
Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, про що Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 27.12.2021 видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_5 . Оскільки право власності на спільно набуте майно було зареєстровано за померлим, воно увійшло до складу спадкової маси, у зв`язку з чим Позивачка звернулася до суду за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 08.11.2022 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою від 08.11.2022 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

01.02.2023 до суду надійшла заява Відповідачки 1 ОСОБА_2 про визнання позову, в якій вона зазначила, що позовні вимоги визнає у повному обсязі, проти задоволення позову не заперечує та просить розглянути справу без її участі.

12.04.2023 представниr Відповідачки 2 подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Заперечуючи проти позову, Відповідачка 2 зазначає, що Позивачка з 1991 року була найнята її батьком ОСОБА_5 на роботу та виконувала функції няньки для його старшої доньки ОСОБА_6 , яка є Відповідачкою-1, що давало Позивачці можливість проживати у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , турбуватися про Відповідачку-1, купувати продукти, однак усе це - для виконання обов`язків няньки, а не як дружини.
Вказує, що 30.01.1999 між її матір`ю ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, а 31.03.1999 від цього шлюбу народилася Відповідачка 2; фактичні відносини її батьків тривали з 1997 року. Юридично шлюб було розірвано рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21.04.2005, однак, на думку Відповідачки 2, батьки намагалися відновити стосунки до 2007 року, оскільки спільно займалися вихованням та лікуванням доньки, яка мала проблеми з серцем.
Відповідачка 2 наголошує, що Позивачка зареєстрована за іншою адресою - АДРЕСА_4 , що, на її думку, свідчить про відсутність між Позивачкою та ОСОБА_5 стосунків, притаманних подружжю. Просить критично оцінити Акт комісії членів ради ОСН м/р «Жуляни» від 21.10.2022 та довідку ОСН «Комітет мікрорайону «Жуляни» від 21.10.2022 №34/09, оскільки цей орган самоорганізації населення (код ЄДРПОУ 26387232) створено лише 19.12.2003, тобто після початку періоду, який ці документи засвідчують.
Стверджує, що спірне майно було придбано ОСОБА_5 особисто та за власні кошти, отримані після продажу 29.10.2020 успадкованого після смерті його матері житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Зазначає, що Позивачка не довела ані власних, ані спільних доходів, ані наявності спільного бюджету, ані джерел набуття майна. Крім того, вказує, що ОСОБА_5 не залишив заповіту, що, на її думку, свідчить про відсутність у нього наміру поділяти своє майно з кимось, окрім доньок.

23.04.2023 Позивачка подала відповідь на відзив, в якій зазначила, що шлюб ОСОБА_5 з ОСОБА_8 носив формальний характер і фактично тривав з 30.01.1999 до 09.08.2005, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 21.04.2005 у справі №2-2638/2005, яким установлено, що подружжя з 1999 року не підтримувало шлюбних відносин, спільного господарства не вело та проживало окремо, а також Протоколом усної заяви (повідомлення) про злочин від 16.02.2005 та поясненнями ОСОБА_8 . Зазначила, що квартиру за адресою: АДРЕСА_4 вона отримала 15.08.2008 як особа, яка перебувала на квартирному обліку у виконавчому комітеті, на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 08.08.2008 №1357-С/КІ, а не як плату за догляд за Відповідачкою-1.

04.05.2023 Відповідачка 2 подала заперечення на відповідь на відзив, в яких, зокрема, зазначила, що після одруження Відповідачки-1 у 2005 році потреба у догляді за нею відпала, Позивачка на вимогу ОСОБА_5 виїхала з будинку та переїхала до Відповідачки-1, а ОСОБА_5 проживав у будинку один; що ОСОБА_5 мав стосунки з іншими жінками; що спірні квартири та автомобілі придбані ним за кошти від продажу спадкового майна.

12.05.2023 Відповідачка 2 подала заяву про долучення доказів, а саме відповіді приватної нотаріуски ОСОБА_9 на запит від 10.05.2023 №32/01-16 та документів про набуття ОСОБА_5 спадкового майна після смерті матері.
17.05.2023 Відповідачка 2 подала заяву про долучення до матеріалів справи копії заяви ОСОБА_5 приватному нотаріусу Панченку О.В. від 14.11.2020 про те, що він не перебуває у шлюбі чи фактичних шлюбних відносинах.
23.05.2023 Позивачка подала заяву про виклик свідків.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22.06.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Розпорядженням керівника апарату суду від 02.02.2024 №12 у зв`язку з відрахуванням судді ОСОБА_10 зі штату суду призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи. 05.02.2024 повторним автоматизованим розподілом судових справ головуючим у справі визначено суддю Коробенка С.В. Ухвалою від 08.02.2024 справу прийнято до розгляду.
11.06.2024 представниця Відповідачки 2 подала заяву про зміну прізвища Відповідачки 2 з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_12 » у зв`язку з укладенням шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_6 .

У судових засіданнях представник Позивачки підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі.
Представник Відповідачки 2 проти позову заперечувала. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на перебування ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі в період з 30.01.1999 по 21.04.2005, на придбання спірного майна за особисті кошти померлого, отримані від продажу спадкового майна, на заяви ОСОБА_5 , надані нотаріусам при посвідченні договорів купівлі-продажу квартир, а також на недоведеність Позивачкою власних доходів та спільного бюджету.
Відповідачка 1 ОСОБА_2 у судовому засіданні визнала позовні вимоги ОСОБА_1 .
У судових засіданнях допитано свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , а також заслухано пояснення Позивачки ОСОБА_1 та Відповідачки 1 ОСОБА_2 . Зміст їх пояснень та показань наведено у мотивувальній частині цього рішення.

ІІІ. Мотивувальна частина
Заслухавши пояснення учасниць справи та їх представниць, показання свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, суд встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України).
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина перша статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, встановлені судом
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , про що Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 27.12.2021 видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_5 .
Спадкоємицями померлого першої черги за законом є його доньки - ОСОБА_2 (Відповідачка-1) та ОСОБА_22 (Відповідачка-2). 
30.01.1999 між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 12.04.2023. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 21.04.2005 у справі №2-2638/2005 зазначений шлюб розірвано; актовий запис про розірвання шлюбу складено 09.08.2005, що підтверджується відповідним витягом.
Судом встановлено, що на ім`я ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на таке майно:
- домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння від 26.01.1994;
- земельну ділянку площею 0,1024 га з кадастровим номером 8000000000:72:514:0057, розташовану в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - обслуговування житлового будинку і господарських будівель, передану йому у приватну власність на підставі рішення Київської міської ради від 27.04.2000 №106-1/827, про що видано Державний акт на право приватної власності на землю, зареєстрований у Книзі записів державних актів за №72-2-02227;
- квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 34,30 кв. м, придбану на підставі договору купівлі-продажу від 14.11.2020, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченком О.В., реєстровий номер 1824, за ціною 1.374.355,00 грн;
- квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 35,8 кв. м, придбану на підставі договору купівлі-продажу від 06.12.2020, посвідченого приватною нотаріускою Київського міського нотаріального округу Падалкою Р.О., реєстровий номер 5463, за ціною 904.000,00 грн;
- автомобіль Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , набутий 26.04.2017;
- автомобіль Mitsubishi Pajero, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 , зареєстрований за ОСОБА_5 18.03.2021.
Крім того, судом встановлено, що на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 28.02.2012 державною нотаріускою Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Бодак О.М. за реєстровими №1-742 та №1-744 (спадкова справа №1080/2011), ОСОБА_5 успадкував після смерті своєї матері житловий будинок загальною площею 73,20 кв. м та земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 8000000000:72:514:0056, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
29.10.2020 ОСОБА_5 відчужив зазначене спадкове майно на користь ОСОБА_23 на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених приватною нотаріускою Київського міського нотаріального округу Дуленко О.О. за реєстровими №542 та №543, за ціною 1.300.000,00 грн (земельна ділянка) та 1.600.000,00 грн (житловий будинок), а всього - на суму 2.900.000,00 грн. Зазначені обставини підтверджуються довідкою приватного нотаріуса Дуленко О.О. про вчинені нотаріальні дії від 10.05.2023 №32/01-16.

Щодо вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу
Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №554/8023/15-ц (провадження №14-130цс19) зроблено висновок, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №644/6274/16-ц (провадження №14-283цс18) зазначено, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 №5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Оцінюючи зібрані у справі докази, суд виходить з наступного.
Свідок ОСОБА_14 показала, що є тіткою першої дружини ОСОБА_5 , вперше зустріла Позивачку в 1990 році, знала її як « ОСОБА_24 » - цивільну дружину померлого; що Позивачка спочатку працювала в універмазі приблизно сім років, після чого на вимогу ОСОБА_5 залишила роботу та займалася господарством, порала город і худобу; що після розірвання шлюбу з ОСОБА_8 померлий продовжив проживати з Позивачкою; що Позивачка прожила з ним близько тридцяти років і стала рідною матір`ю для його доньки.
Свідок ОСОБА_16 показала, що є кумою Позивачки та померлого, знала їх приблизно з 1990 року; що в 1991 році ОСОБА_5 познайомив її з Позивачкою, представивши як свою дружину; що вони часто ходили одне до одного в гості; що Позивачка ніколи не була нянькою, а була дружиною для померлого та матір`ю для його доньки; що вони вели спільне господарство та відбудовували будинок після пожежі.
Свідок ОСОБА_17 показала, що є головою вуличного комітету органу самоорганізації населення; що знає Позивачку та померлого понад тридцять років і постійно їх бачила, оскільки проживає неподалік; що в 1991 році ОСОБА_5 прийшов на весілля її доньки разом з Позивачкою та представив її як дружину; що вони разом вели господарство, розводили кролів та качок, які замовляли у Позивачки мешканці вулиці; що у 2005 році під час проведення на вулиці центрального водопостачання саме Позивачка приходила та розраховувалася за підключення, так само займалася проведенням телефонної лінії, сплачувала комунальні платежі, робила ремонт; що на всі засідання комітету ходила саме Позивачка і в записах свідка вона завжди зазначалася як « ОСОБА_25 ».
Свідок ОСОБА_15 показала, що є сусідкою, знає Відповідачку-1 від народження; що ОСОБА_5 привів Позивачку, коли його доньці було чотири-п`ять років, і Позивачка замінила їй матір; що вони були разом до останнього дня життя померлого, це була повноцінна сім`я, вони жили як чоловік і жінка, і оточення навіть не знало, що вони не одружені; що з іншою жінкою вона померлого ніколи не бачила.
Свідок ОСОБА_13 показав, що був близьким другом померлого, тривалий час дружив з цією сім`єю, разом з ними проводив свята; що Позивачка та ОСОБА_5 постійно були разом, були нормальною сім`єю, жили як чоловік та жінка; що Позивачка займалася всіма питаннями по господарству і саме вона знайшла померлого.
Свідок ОСОБА_18 показала, що є племінницею померлого; що ОСОБА_5 представив родичам Позивачку як дружину; що він забороняв їй працювати через ревнощі, тому вона займалася господарством; що Позивачка все життя присвятила померлому, у них були стосунки, притаманні чоловіку та жінці, вони зустрічалися на святах, днях народження, весіллях, хрестинах.
Відповідачка 1 ОСОБА_2 у своїх поясненнях зазначила, що її рідна мати померла, коли їй було чотири роки, а коли їй виповнилося п`ять, до них переїхала Позивачка; що батько представляв Позивачку всім як свою дружину, вони спали в одній кімнаті; що вона все життя проживала разом з ними до свого одруження; що батько дійсно заборонив Позивачці ходити на роботу, оскільки ревнував; що вони розводили кролів; що з 2005 року Позивачка проживала з батьком, але допомагала також і їй.
Свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 показали, що бачили ОСОБА_5 таким, що проживає сам, або таким, що проживає з матір`ю Відповідачки 2 за адресою: АДРЕСА_5 .
Оцінюючи показання зазначених свідків, суд враховує, що свідок ОСОБА_19 повідомила про період з 2004 по 2006 роки та прямо зазначила, що не може стверджувати про постійне проживання ОСОБА_5 за вказаною адресою і бачила лише те, що він там іноді ночував; свідок ОСОБА_20 познайомився з померлим лише у 2010 році, бував у нього приблизно десять разів, переважно на вулиці; свідок ОСОБА_21 спілкувався з померлим епізодично, по святах. За таких обставин показання цих свідків охоплюють обмежені періоди та окремі епізоди і не спростовують показань свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 та ОСОБА_18 про систематичне спільне проживання Позивачки та померлого. Зазначені показання свідчать про те, що ОСОБА_5 підтримував стосунки і з іншими особами, однак ця обставина сама по собі не спростовує наявності між ним та Позивачкою відносин, притаманних подружжю.
Суд відхиляє доводи Відповідачки 2 про те, що Позивачка проживала у будинку виключно як найнята нянька Відповідачки 1, оскільки жодних доказів існування між Позивачкою та ОСОБА_5 трудових чи цивільно-правових відносин суду не надано, а самі ці доводи спростовуються показаннями свідків та поясненнями Відповідачки 1. Крім того, ці доводи не узгоджуються з тривалістю спільного проживання, яке продовжувалося і після досягнення Відповідачкою 1 повноліття та її одруження у 2005 році, тобто після того, як, за твердженням самої Відповідачки 2, потреба у догляді за старшою донькою відпала.
Суд визнає обґрунтованими зауваження Відповідачки-2 щодо довідки ОСН «Комітет мікрорайону «Жуляни» від 21.10.2022 №34/09 у частині періоду до 19.12.2003, тобто до дати створення цього органу самоорганізації населення. Разом з тим ця обставина не впливає на висновки суду, оскільки період, за який судом встановлюється факт проживання однією сім`єю, повністю охоплюється часом після створення зазначеного органу.
Суд також відхиляє доводи Відповідачки-2 про те, що реєстрація місця проживання Позивачки за адресою: АДРЕСА_4 свідчить про відсутність сімейних відносин. Реєстрація місця проживання є адміністративним актом обліку і сама по собі не визначає місця фактичного проживання особи. Крім того, Позивачка надала пояснення щодо обставин отримання цього житла 15.08.2008 як особа, яка перебувала на квартирному обліку, які Відповідачкою 2 не спростовані.
Оцінюючи докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що Позивачка довела належними, допустимими та достатніми доказами, що між нею та ОСОБА_5 склалися усталені відносини, притаманні подружжю: вони спільно проживали, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки. Особливого значення суд надає показанням свідка ОСОБА_17 , які містять не оціночні судження, а конкретні перевірювані обставини участі Позивачки у витратах на утримання житла та його поліпшення (розрахунки за підключення центрального водопостачання та телефонної лінії, сплата комунальних платежів, проведення ремонтів) і ведення господарства товарного характеру, що безпосередньо відповідає критеріям, наведеним у Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.1999 №5-рп/99.
Разом з тим суд не може встановити цей факт у межах періоду, заявленого Позивачкою, - з січня 1991 року, з наступних підстав.
По-перше, відповідно до частини першої статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Правило статті 74 СК України поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі. Судом встановлено, що в період з 30.01.1999 ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , який припинено 09.08.2005, тобто в день державної реєстрації розірвання шлюбу на підставі рішення суду від 21.04.2005. Отже, за період з 30.01.1999 по 09.08.2005 факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу встановленню не підлягає незалежно від фактичних відносин сторін.
По-друге, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за період до 01.01.2004 є неможливим, оскільки саме з цієї дати набрав чинності Сімейний кодекс України, статтею 74 якого вперше запроваджено відповідне правове регулювання. Кодекс про шлюб та сім`ю України 1969 року не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу, а майнові спори між такими особами вирішувалися на підставі частини першої статті 17 Закону України «Про власність». Закон не має зворотної дії в часі (стаття 58 Конституції України, стаття 5 ЦК України). Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постанові від 31.07.2023 у справі №334/8205/19.
Оскільки друга з наведених підстав повністю охоплюється першою, суд доходить висновку, що факт проживання Позивачки та ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу підлягає встановленню за період з 09.08.2005 по ІНФОРМАЦІЯ_1 - день смерті ОСОБА_5 . У задоволенні решти вимоги про встановлення факту, а саме за період з січня 1991 року по 09.08.2005, слід відмовити.

Щодо заяви Відповідачки-1 про визнання позову
Відповідно до частини першої статті 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії судового процесу. Водночас згідно з частиною четвертою цієї статті суд не приймає визнання позову відповідачем, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Відповідачка-1 ОСОБА_2 заявою від 01.02.2023 визнала позовні вимоги у повному обсязі. Разом з тим Відповідачка-1 та Відповідачка-2 є спадкоємицями першої черги після смерті ОСОБА_5 , і задоволення позову безпосередньо зменшує обсяг спадкового майна, на яке має право Відповідачка 2, яка проти позову категорично заперечує. За таких обставин прийняття визнання позову Відповідачкою-1 порушувало б права та інтереси Відповідачки-2, у зв`язку з чим суд таке визнання позову не приймає та вирішує спір по суті на підставі оцінки доказів.
Водночас суд не бере до уваги доводи Відповідачки-2 про існування між Позивачкою та Відповідачкою-1 домовленості, спрямованої на зменшення спадкової частки Відповідачки-2, оскільки ці доводи не підтверджені жодним доказом і ґрунтуються на припущеннях, що суперечить частині шостій статті 81 ЦПК України.

Щодо вимог про визнання майна спільною сумісною власністю
Встановлення факту проживання однією сім`єю саме по собі не є достатньою підставою для визнання всього набутого протягом цього періоду майна спільною сумісною власністю.
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №554/8023/15-ц, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), та мета придбання майна.
Водночас частина друга статті 74 СК України поширює на відносини осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, положення глави 8 СК України, у тому числі статті 60 СК України, яка встановлює презумпцію спільності набутого майна. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, покладається на ту сторону, яка її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17-ц, провадження №14-325цс18).
Суд також враховує, що згідно з частиною другою статті 60 СК України майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
З огляду на викладене суд оцінює кожен об`єкт спірного майна окремо, з`ясовуючи час його набуття, джерело коштів, за які воно було набуте, мету придбання, а також чи спростувала Відповідачка 2 презумпцію спільності щодо кожного з цих об`єктів.

Щодо домоволодіння  
АДРЕСА_1 власності ОСОБА_5 на домоволодіння виникло на підставі Свідоцтва про право приватної власності від 26.01.1994, тобто задовго до 01.01.2004.
Як зазначено вище, до набрання чинності Сімейним кодексом України правовідносини щодо майна осіб, які проживали разом без реєстрації шлюбу, регулювалися частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідно до якої майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Для виникнення права спільної власності за цією нормою необхідним було доведення конкретних трудових або майнових внесків кожної з осіб у придбання майна.
Разом з тим у справі відсутні докази того, що домоволодіння взагалі набувалося за час спільного проживання Позивачки та ОСОБА_5 . Навпаки, у своїх поясненнях Позивачка зазначила, що будинок будувався ще до її знайомства з ОСОБА_5 , а на момент оформлення права власності вони вже проживали разом. Ці пояснення узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_14 про те, що будинок будували батьки першої дружини ОСОБА_5 .
Отже, Свідоцтво від 26.01.1994 лише посвідчило право власності на раніше створений об`єкт, а не засвідчило його набуття за рахунок спільної праці чи спільних коштів. Доказів здійснення Позивачкою конкретних внесків у створення цього об`єкта суду не надано.
За таких обставин позовні вимоги в частині визнання домоволодіння АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та визнання за Позивачкою права на його частку задоволенню не підлягають.

Щодо земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:72:514:0057
З Державного акта на право приватної власності на землю вбачається, що земельна ділянка площею 0,1024 га по АДРЕСА_1 передана ОСОБА_5 у приватну власність на підставі рішення Київської міської ради від 27.04.2000 №106-1/827 для обслуговування житлового будинку і господарських будівель.
По-перше, ділянка набута до 01.01.2004, тобто в період, коли законодавство не пов`язувало з фактом спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу виникнення права спільної власності, а доказів спільних внесків у розумінні статті 17 Закону України «Про власність» суду не надано.
По-друге, ділянка набута не за плату, а внаслідок безоплатної передачі із земель комунальної власності на підставі рішення органу місцевого самоврядування персонально визначеній особі. За таких обставин критерій джерела набуття, який є визначальним для надання майну статусу спільної сумісної власності, у цьому випадку відсутній як такий, оскільки жодних коштів чи трудових зусиль на набуття ділянки не витрачалося.
По-третє, суд враховує послідовну практику Верховного Суду, відповідно до якої тільки в період з 08.02.2011 по 12.06.2012 включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08.02.2011 та після 12.06.2012 така земельна ділянка належала до особистої приватної власності особи, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.
По-четверте, земельна ділянка передана для обслуговування житлового будинку, який належав ОСОБА_5 особисто, а тому її правова доля слідує за правовою долею цього будинку.
З огляду на викладене позовні вимоги в частині земельної ділянки задоволенню не підлягають.

Щодо квартири АДРЕСА_3 та квартири  
АДРЕСА_2 квартири придбані ОСОБА_5 у період, за який судом встановлено факт проживання однією сім`єю, а отже щодо них діє презумпція спільності набутого майна. Разом з тим суд доходить висновку, що Відповідачка-2 цю презумпцію спростувала, з огляду на таке.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Згідно з пунктом 3 частини першої цієї статті особистою приватною власністю є також майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Судом встановлено, що 29.10.2020 ОСОБА_5 відчужив успадковане після смерті матері нерухоме майно, отримавши за договорами ціну в загальному розмірі 2.900.000,00 грн. Уже через 16 днів, 14.11.2020, він придбав квартиру АДРЕСА_3 за ціною 1.374.355,00 грн, а 06.12.2020 - квартиру АДРЕСА_2 за ціною 904.000,00 грн, а всього витратив 2.278.355,00 грн, тобто суму, меншу за отриману від продажу спадкового майна.
Таким чином, у справі наявний безпосередній хронологічний та вартісний зв`язок між відчуженням майна, що було особистою приватною власністю ОСОБА_5 , та придбанням обох квартир. Верховний Суд неодноразово зазначав, що вирішальним для визначення правового режиму майна є з`ясування джерела і часу його придбання; за наявності доказів того, що майно фактично набуте за рахунок реалізації особистого майна одного з подружжя, воно є його особистою приватною власністю.
Наведений висновок додатково підтверджується волевиявленням самого ОСОБА_5 . Так, при укладенні договору купівлі-продажу від 14.11.2020 він подав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Панченку О.В. заяву про те, що квартира набувається ним в особисту приватну власність, оскільки він у шлюбі чи фактичних шлюбних відносинах не перебуває і шлюбний договір ним не укладався; відповідне застереження внесено до пункту 19 зазначеного договору. Аналогічне за змістом застереження міститься і в договорі купівлі-продажу другої квартири.
Суд наголошує, що зазначені заяви є односторонніми заявами заінтересованої особи і самі по собі не спростовують установленого судом факту проживання Позивачки та ОСОБА_5 однією сім`єю. Проте у сукупності з доказами походження коштів вони підтверджують спрямованість волі набувача саме на придбання майна в особисту приватну власність і узгоджуються з іншими доказами у справі.
Крім того, судом встановлено мету придбання квартир. Так, свідок ОСОБА_20 показав, що за рік до смерті ОСОБА_5 повідомив йому про придбання по одній квартирі для кожної з доньок. Свідок ОСОБА_18 показала, що померлий казав, що купив дві квартири для двох дочок. Ці обставини підтвердила і сама Позивачка, зазначивши у своїх поясненнях, що дві квартири, придбані у 2020 році, померлий хотів оформити на двох своїх доньок.
Суд враховує також, що Позивачка у своїх поясненнях не заперечувала можливості використання коштів від продажу спадкового майна для придбання квартир, зазначивши, що не виключає цього, проте у них були і власні заощадження. Разом з тим доказів наявності таких заощаджень, як і доказів отримання Позивачкою доходів у період, що передував придбанню квартир, суду не надано; за поясненнями самої Позивачки, вона не працювала з 1997 року на вимогу ОСОБА_5 , а з трудової книжки вбачається, що останній запис про працевлаштування прибиральницею датований 2017 роком.
За таких обставин суд доходить висновку, що обидві квартири були набуті ОСОБА_5 за особисті кошти, отримані від реалізації майна, що належало йому на праві особистої приватної власності, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо автомобілів Volkswagen Transporter та Mitsubishi Pajero
Обидва транспортні засоби набуті ОСОБА_5 у період, за який судом встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а отже щодо них також діє презумпція спільності набутого майна. На відміну від квартир, стосовно транспортних засобів Відповідачка-2 цю презумпцію не спростувала.
Єдиним доводом Відповідачки 2 щодо джерела набуття автомобілів є твердження про придбання їх за кошти, отримані від продажу спадкового майна, а також про придбання автомобілів для використання у роботі померлого.
Щодо автомобіля Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, суд зазначає, що він набутий 26.04.2017, тобто за три з половиною роки до відчуження спадкового майна, яке відбулося 29.10.2020. Отже, станом на дату набуття цього транспортного засобу коштів від реалізації спадкового майна у ОСОБА_5 не існувало, а тому єдине джерело, на яке посилається Відповідачка 2, до цього об`єкта відношення не має. Жодного іншого особистого джерела набуття Відповідачка 2 не назвала і не довела.
Щодо автомобіля Mitsubishi Pajero, 2008 року випуску, зареєстрованого за ОСОБА_5 18.03.2021, суд виходить з наступного.
Між відчуженням спадкового майна (29.10.2020) та набуттям цього транспортного засобу минуло понад чотири з половиною місяці. Такий проміжок часу, на відміну від придбання квартир, яке відбулося через 16 днів та через один місяць і сім днів після отримання коштів, не дозволяє констатувати безпосередній зв`язок між реалізацією особистого майна та цим придбанням.
Договір, на підставі якого ОСОБА_5 набув право власності на автомобіль Mitsubishi Pajero, до матеріалів справи не долучено, вартість цього транспортного засобу не встановлена. За таких обставин суд позбавлений можливості навіть зіставити ціну придбання з розміром коштів, які, за твердженням Відповідачки 2, залишилися невитраченими після придбання квартир.
Суд також зазначає, що розмір такого залишку є розрахунковою величиною, отриманою шляхом віднімання витрат на придбання квартир (2.278.355,00 грн) від договірної ціни відчуженого спадкового майна (2.900.000,00 грн), і становить 621.645,00 грн. Доказів того, що ці кошти були фактично отримані у повному обсязі, зберігалися протягом понад чотирьох місяців та не були витрачені на інші потреби, суду не надано. Банківські чи інші платіжні документи, які підтверджували б рух коштів, у матеріалах справи відсутні.
Істотним є й те, що при придбанні обох квартир ОСОБА_5 вчинив дії, спрямовані на закріплення особистого характеру набуття, - звернувся до нотаріусів із відповідними заявами, а застереження про придбання майна в особисту приватну власність було внесено до тексту договорів. Щодо транспортних засобів жодного подібного волевиявлення померлого у справі не встановлено.
Так само не встановлено і мети придбання автомобілів, відмінної від інтересів сім`ї. На відміну від квартир, щодо яких мета придбання підтверджена показаннями свідків ОСОБА_20 і ОСОБА_18 та поясненнями самої Позивачки, жоден із допитаних свідків не повідомив жодних обставин щодо мети придбання транспортних засобів. Твердження про придбання автомобілів для використання у роботі жодними доказами не підтверджене; крім того, використання майна одним із співмешканців у трудовій або підприємницькій діяльності саме по собі не змінює правового режиму такого майна.
Суд відхиляє доводи Відповідачки 2 про відсутність у Позивачки самостійного заробітку як підставу для відмови у визнанні майна спільним. Відповідно до частини другої статті 60 СК України, яка застосовується до спірних відносин у силу частини другої статті 74 СК України, відсутність у одного з подружжя самостійного доходу з поважної причини, зокрема у зв`язку з веденням домашнього господарства, не впливає на режим спільної сумісної власності. Судом встановлено, що Позивачка не працювала не за власним вибором, а на вимогу ОСОБА_5 , що підтверджується поясненнями Відповідачки 1 та показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_16 і ОСОБА_18 ; при цьому вона вела домашнє господарство, у тому числі товарного характеру, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_17 . Крім того, з 2017 року Позивачка відновила трудову діяльність, що підтверджується копією трудової книжки.
Підсумовуючи, суд зазначає, що наявність в особи особистих коштів у певний період не є тотожною доведеності того, що конкретний об`єкт майна набуто саме за ці кошти. Такий висновок може бути зроблений лише за наявності доказів, які встановлюють зв`язок між джерелом коштів і конкретним придбанням. Щодо квартир такі докази у справі наявні, щодо транспортних засобів - відсутні.
За таких обставин автомобіль Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та автомобіль Mitsubishi Pajero, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , є об`єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо способу захисту та формулювання судового рішення
Позивачка заявила вимогу про визнання за нею права особистої приватної власності на 1/2 частину спірного майна.
Суд зазначає, що поняття особистої приватної власності (стаття 57 СК України) та спільної сумісної власності є взаємовиключними, а тому наведене формулювання позовної вимоги є юридично неточним. За змістом ця вимога спрямована на визнання за Позивачкою права на половину майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеного у постанові від 25.06.2025 у справі №757/18070/16-ц, у разі заявлення вимоги про визнання права власності на частку (частину, половину) спільного сумісного майна суд визнає право на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на відповідне майно, а не ділить останнє на частини та не визнає право власності на половину майна.
Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Підстав для відступу від засади рівності часток судом не встановлено, сторони про це не заявляли.
З огляду на викладене суд визнає за Позивачкою право на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на кожен із зазначених транспортних засобів.

Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ціну позову визначено Позивачкою в розмірі 2.920.708,00 грн сукупно щодо шести об`єктів спірного майна без визначення вартості кожного з них окремо. Вартість транспортних засобів, щодо яких позовні вимоги задоволено, у справі не встановлена, доказів на її підтвердження суду не надано, а обов`язок доведення розміру заявлених майнових вимог покладено на Позивачку. За таких обставин визначити розмір задоволених вимог у грошовому виразі та здійснити пропорційний розподіл судового збору неможливо, у зв`язку з чим понесені Позивачкою судові витрати зі сплати судового збору покладаються на неї та розподілу не підлягають.

ІV. Резолютивна частина
Керуючись статтями 3, 21, 25, 57, 60, 70, 74 Сімейного кодексу України, статтями 15, 16, 267, 355, 368 Цивільного кодексу України, статтею 17 Закону України «Про власність», статтями 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 206, 223, 259, 263-265, 268, 273, 315, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд вирішив
1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права особистої приватної власності - задовольнити частково.
1.1. Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 09.08.2005 по 24.12.2021.
1.2. Визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 , та ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_7 , таке майно:
- автомобіль Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 ;
- автомобіль Mitsubishi Pajero, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 .
1.3. Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 , право на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на автомобіль Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 .
Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 , право на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на автомобіль Mitsubishi Pajero, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 .
1.4. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
2. Судові витрати покласти на Позивачку.
3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
4. Позивачка: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; місце фактичного проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_8 .
Відповідачка-1: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_9 .
Відповідачка-2: ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_10 .

Суддя: