ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7220/26 Справа № 177/1049/25 | | Суддя у 1-й інстанції - Коваль Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2026 року м. Кривий Ріг 

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,
суддів Акуленка В.В., Остапенко В.О.,
секретар судового засідання Лідовська А.А., 
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2026 року та на додаткове рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2026 року, які ухвалені суддею Коваль Н.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, дата складення повних судових рішень не вказана,

ВСТАНОВИВ

В квітні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що починаючи з 21.01.2022 року ОСОБА_2 є відповідачем у цивільній справі №754/7089/18 за його, ОСОБА_1 , позовною заявою, яка передана на початку 2022 за підсудністю до Голосїївського районного суду міста Києва.
17.10.2022 року на адресу електронної пошти Голосїївського районного суду міста Києва від ОСОБА_2 надійшло клопотання про зупинення розгляду цивільної справи №754/7089/18 до закінчення строку, на який введено воєнний стан на території України, через проходження ним військової служби в Збройних Силах України.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 14.12.2022 року клопотання ОСОБА_2 задоволено частково, провадження у справі №754/7089/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЖитлоКапітал», ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, про визнання договору відступлення права вимоги (цесії) недійсним, про визнання права спільної сумісної власності, про визнання недійною угоди про розірвання договору про участь у фонді фінансування будівництва, стягнення коштів зупинено до припинення перебування ОСОБА_2 на військовій службі у військовій частині, яка переведена на воєнний стан, тобто до закінчення обставин, що зумовили зупинення провадження у справі. Після усунення обставин, що зумовили зупинення провадження у справі, зобов`язано відповідача або його представника повідомити про це суд невідкладно.
У листопаді 2024 року йому стало відомо, що з 16.05.2018 року Головним слідчим управлінням Національної поліції України зареєстровано кримінальне провадження №12018000000000296, проведено досудове розслідування, 03.08.2021 року затверджено обвинувальний акт, та з 2021 року Шевченківським районним судом м. Києва, у кримінальній справі №761/28726/21 здійснюється судовий розгляд у вказаному кримінальному провадженні за обвинуваченням двох осіб, одним з яких є ОСОБА_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364 К.К. України.
Згідно змісту ухвал у кримінальній справі №761/28726/21, до яких надано доступ в ЄДРСР, а саме від 26.06.2023, від 07.08.2023р., від 07.12.2023, від 16.05.2024, від 03.09.2024, обвинувачений ОСОБА_2 відвідував судові засідання протягом 2023-2024 років, але умисно не повідомляв Голосїївський районний суд м. Києва у цивільній справі №754/7089/18 протягом 2023-2024 років про наявну у нього можливість приймати участь у судовому розгляді, та необхідність відновлення судового провадження, що на переконання позивача, є умисним зловживанням ОСОБА_2 процесуальними правами на зупинку судового провадження.
Зазначає, що відповідач ОСОБА_2 особисто приймав участь у судових засіданнях першої, апеляційної, та касаційної інстанцій у кримінальній справі №761/28726/21 протягом 2022-2024 років, тобто вибірково приймав особисто участь в судових розглядах цивільної справи №754/7089/18, та кримінальної справи №761/28726/21, протягом 2022-2024 років.
Крім того, вказує а те, що 06.11.2023 року ОСОБА_2 зареєструвався як ФОП, що дає йому підстави вважати, що останній з вказаного часу вже не був військовослужбовцем ЗСУ та мав можливість, крім здійснення підприємницької діяльності, приймати участь у судовому розгляді цивільної справи №754/7089/18 Голосіївського районного суду м. Києва, про що умисно не повідомив головуючого суддю.
Після того, як йому стало відомо про участь ОСОБА_2 в судовому розгляді кримінальної справи протягом 2023-2024 років, він як позивач у справі, 08.11.2024 року звернуся до Голосіїського районного суду міста Києва із клопотанням про поновлення провадження у цивільній справі №754/7089/18.
12.11.2024 року ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва поновлено провадження у зазначеній цивільній справі, призначено судові засідання, в які ОСОБА_2 з`являвся особисто. 
Вважає, що умисними, неправомірними та незаконними діями ОСОБА_2 мінімум на 18 місяців, безпідставно та умисно затягувалося поновлення провадження у цивільній справі №754/7089/18, чим порушено його, ОСОБА_1 , права на своєчасний розгляд і вирішення цивільної справи з метою ефективного захисту його порушених прав, свобод та інтересів, як позивача.
Вказує, що вищезазначеними, умисними, неправомірними діями ОСОБА_2 завдав йому значну моральну шкоду, через що він на довгий час втратив рівновагу у житті, у нього погіршився апетит, зник сон, та через зазначене виникли проблеми із здоров`ям. Суттєво, на довгий час, порушився його сталий ритм життя. Він був вимушений витратити значну частину свого життя, яку йому ОСОБА_2 вже ніколи не поверне, для пошуку доказів можливості участі ОСОБА_2 в судових засіданнях цивільної справи №754/7089/18, та на очікування відновлення судового розгляду цивільної справи №754/7089/18. Через постійне напруження і стрес, погіршилися стосунки із оточуючими, втрачено віру у можливість довіряти людям, в тому числі і найближчим. Усе це негативно позначилося на його житті. Завдану йому моральну шкоду він оцінює в 661 000,00 грн. 
У зв`язку з викладеним, просить стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача 661 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди та фактично понесені судові витрати.
Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2026 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
Додатковим рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2026 року задоволена заява представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 22 500,00 грн. 
Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленими судовими рішеннями, подав апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2026 року, посилаючись на невмотивованість, необгрутованість та незаконність оскаржуваного рішення суду, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням правил територіальної підсудності, оскільки суддею не з`ясовано належним чином місце фактичного проживання або перебування відповідача ОСОБА_2 у відповідності до ст. 27 ЦПК України, незважаючи на його клопотання про перевірку та визначення підсудності. 
Також посилається, що судом першої інстанції порушено змагальність сторін під час судового розгляду, що має ознаки упередженості судді. В порушення ст. 12 ЦПК України суддя першої інстанції суддя двічі в різних судових засіданнях надавала вступне слово відповідачу та можливість ставити позивачу питання, також суддя безпідставно відмовила у розгляді його клопотання від 17 грудня 2025 року про зловживання відповідачем процесуальними правами та його заяву від 19 грудня 2026 року про скасування судових засідань.
Зазначає, що судом відхилено його беззаперечні докази і в рішенні відсутні висновки по витребуваним судом доказам. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Коротенко Є.О., посилаючись на безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_1 , просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03.04.2026 року без змін.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення позивач ОСОБА_1 просить скасувати додаткове рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2026 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити АО «ЛІДЕР» як представнику відповідача Бабченка В.В., у задоволенні заяви про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 22 500,00 грн.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ні відповідач ОСОБА_2 , ні його представник АО «ЛІДЕР» в особі Коротенка Є.О. не зверталися до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, відповідно суддя першої інстанції ухвалила додаткове рішення не з власної ініціативи та всупереч вимогам ст. 270 ЦПК України без заяви про ухвалення додаткового рішення. 
Також посилається на недоведеність відповідачем об`єму наданих послуг правової допомоги адвокатом та необґрунтованість їх вартості.
Відзив на апеляційну скаргу позивача на додаткове рішення не поданий.
Заслухавши суддю доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , який наполягав на задоволенні апеляційних скарг, відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_5 , які кожен окремо заперечували проти задоволення апеляційних скарг з підстав викладених у відзиві, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача на рішення суду не підлягає задоволенню, апеляційна скарга на додаткове рішення підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що в проваджені Голосіївського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа №754/7089/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЖитлоКапітал», ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, про визнання договору відступлення права вимоги (цесії) недійсним, про визнання права спільної сумісної власності, про визнання недійною угоди про розірвання договору про участь у фонді фінансування будівництва, стягнення коштів, що не заперечувалося сторонами.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 14.12.2022 клопотання відповідача ОСОБА_2 задоволено частково, зупинено провадження у справі №754/7089/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЖитлоКапітал», ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, про визнання договору відступлення права вимоги (цесії) недійсним, про визнання права спільної сумісної власності, про визнання недійною угоди про розірвання договору про участь у фонді фінансування будівництва, стягнення коштів до припинення перебування ОСОБА_2 на військовій службі у військовій частині, яка переведена на воєнний стан, тобто до закінчення обставин, що зумовили зупинення провадження у справі. Після усунення обставин, що зумовили зупинення провадження у справі, зобов`язати відповідача або його представника повідомити про це суд невідкладно ( т. 1 а.с. 20-21).
Звертаючись до суду з позовом у даній справі позивач позивач посилався на те, що відповідач ОСОБА_2 після зупинення провадження по вказаній цивільній справі, будучи присутнім в судових засідання протягом 2022-2024 років при розгляді кримінальної справи №761/28726/21, яка перебуває на розгляді Шевченківського районного суду міста Києва, по якій ОСОБА_2 є одним з обвинувачених, не подав до Голосіївського районного суду міста Києва заяви про поновлення провадження у цивільній справі №754/7089/18, чим затягував поновлення провадження по справі та порушив процесуальні права.
Згідно інформації наданої на виконання ухвали суду першої інстанції від 20.05.2025 року Шевченківським районним судом міста Києва повідомлено, що відповідно до матеріалів судової справи №761/28726/21, обвинувачений ОСОБА_2 особисто приймав участь у судових засіданнях у вказаній справі у наступні дати: 27.10.2022, 26.06.2023 – Шевченківський районний суд міста Києва; 07.08.2023 – Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду; 22.11.2023, 29.11.2023, 07.12.2023 – Шевченківський районний суд міста Києва; 06.03.2024, 16.05.2024 –Київський апеляційний суд; 07.08.2024, 03.09.2024, 12.09.2024, 02.10.2024, 17.10.2024, 28.11.2024, 21.01.2025, 05.02.2025, 15.04.2025, 27.05.2025 – Шевченківський районний суд міста Києва (т. 1 а.с. 129). 
Відповідач ОСОБА_2 та його представник у відзиві на позовну заяву та підтвердили у відзиві на апеляційну скаргу, що оскільки на час постановлення ухвали Голосіївського районного суду міста Києва по справі №754/7089/18 від 14.12.2022 року про зупинення поводження у справі ОСОБА_2 перебував на службі в ЗСУ, тому він не міг фізично отримати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 14.12.2022 року, оскільки на той час відповідач не був зареєстрований в системі ЄСІТС. Тобто отримати та ознайомитись із її змістом він не міг, так як і отримати її по Укрпошті також фізично не міг. Адвоката (представника) в Голосіївському районному суді міста Києва Бабченко В.В. не має, тобто повідомити йому про зміст покладених на нього обов`язків ухвалою суду не було кому. Також зазначив, що відповідач направив заяву про зупинення провадження, на електронну адресу суду, а не через систему «Електронний суд». Таким, чином відповідач не був повідомлений про покладені на нього обов`язки ухвалою суду від 14.12.2022 року. 
Відмовляючи позивачеві у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши відсутність доказів застосування до відповідача заходів процесуального примусу у зв`язку із зловживанням ним процесуальними правами, дійшов висновку, що позивачем не доведено зловживання процесуальними правами. Також встановивши, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження понесених ним моральних страждань, спричинених протиправними діями відповідача ОСОБА_2 (зловживання процесуальними правами) дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди. 
Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Згідно ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно ч. 3, 5 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
В деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.
При цьому на потерпілого (позивача) покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу).
Право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи, у тому числі внаслідок неправомірних дій щодо неї або членів її сім`ї, якщо це призвело до фізичних і душевних страждань потерпілого.
Таким чином, під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц).
Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.
З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем ОСОБА_1  не доведено факту спричинення йому моральної шкоди відповідачем ОСОБА_2 внаслідок зловживання ним процесуальними правами, не доведено застосування до відповідача судом заходів процесуального примусу у зв`язку із зловживанням ним процесуальними правами. 
Оскільки під час розгляду справи позивачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами наявність правових підстав для задоволення його позову до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди у зв`язку із зловживанням ним процесуальними правами, а також причинно-наслідковий зв`язок між шкодою, яку за твердженням позивача він отримав, та ймовірним зловживанням відповідачем процесуальними правами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Тому висновки суду щодо недоведеності заявлених позовних вимог є правильними.
При цьому колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції правил територіальної підсудності, оскільки з дотриманням положень ч. 6, 8 ст. 187 ЦПК України судом перевірена інформація про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача ОСОБА_2 і за наслідками отриманої інформації вірно встановлено, що справа підсудна Криворізькому районному суду Дніпропетровської області в порядку ст. 27 ЦПК України.
Отримана судом інформація щодо зареєстрованого місця проживання відповідача ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 позивачем не спростована, доказів іншого зареєстрованого місця перебування у визначеному законом порядку не надано. 
При цьому суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції з`ясував у достатньому обсязі характер спірних правовідносин та визначився з нормами права, які підлягають застосуванню, а тому прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.
Відповідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2026 року без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Разом з тим, оскільки ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2026 року клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задоволено частково, відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору у розмірі 8 052,00 грн. за подання апеляційної скарги на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2026 року до ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, апеляційна скарга позивача залишається без задоволення, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги підлягають стягненню з позивача на користь держави. 
Щодо доводів апеляційної скарги позивача на додаткове рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2026 року колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2026 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди відмовлено.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначила, що відповідачем будуть подані докази на підтвердження розмір витрат на правничу допомогу, які він поніс у зв`язку з розглядом справи протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
06 квітня 2026 року представник відповідача адвокат Коротенко Є.О. звернулася до суду із заявою про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу.
До заяви також надано наступні документи: копія додаткової угоди № 1 до договору №563-к від 23.05.2025 (основний договір) від 23.05.2025, відповідно до якої АО «Лідер», в особі керуючого партнера адвоката Коротенко Є.О. та ОСОБА_2 уклали цю додаткову угоді до договору №563-к про наступне: виконавець (його партнери, адвокати та/або юристи) зобов`язуються надати замовнику правову допомогу по цивільній справі №177/1049/25, а замовник зобов`язується оплатити надані юридичні послуги згідно тарифів: 2500,00 грн. за складання відзиву по справі № 177/1048/25, 2500,00 грн за участь в кожному судовому засіданні по справі № 177/1049/25;
копію акта наданих послуг по справі № 177/1049/25 від 03.04.2026, згідно якого адвокатом надано юридичні послуги та зазначена їх вартість: складання відзиву по справі № 177/1049/25 4 год. -2500,00 грн; участь в судових засіданнях, які фактично відбулися (загальна кількість 8) – 20000,00 грн; 
копію платіжної інструкції від 04.06.2025, згідно якої ОСОБА_2 сплачено АО «Лідер» послуги адвоката з консультації та складення відзиву по справі № 177/1049/25 в розмірі 2500,00 грн.; 
копії платіжних доручень від 28.06.2025, 09.09.2025, 06.10.2025, 08.01.2026, 20.02.2026, 26.02.2026, 26.03.2026, 03.04.2026, згідно яких ОСОБА_2 сплачено А.О. «Лідер» за послуги адвоката Коротенко Є.О. по справі 177/1049/25 в загальному розмірі 20000,00 грн. (по 2500,00 грн. за участь у кожному судовому засіданні). 
Також, до матеріалів справи додано копію ордера від 29.05.2025 про надання ОСОБА_2 правничої допомоги адвокатом Коротенко Є.О. на підставі договору про надання правничої допомоги №563-К від 23.05.2025 та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю на ім`я Коротенко Є.О.
Оскільки, у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди відмовлено, відповідачем ОСОБА_2 надано заяву про стягнення витрат пов`язаних з професійною правничою допомогою адвоката протягом п`яти днів після ухвалення зазначеного рішення та надано докази на підтвердження виконаних та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про навність правових підстав на підставі ч. 2, ч. 8 ст. 141 ЦПК України, для стягнення з Фокова В.В. на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу.
Доводи апеляційної скарги відповідача на додаткове рішення про недоведеність позивачем у справі розміру витрат на професійну правничу допомогу не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування відповідачем витрат позивача на професійну правничу допомогу, оскільки позивачем надано детальний розрахунок розміру винагороди та акт прийому-передачі отриманої професійної правничої допомоги з повним переліком вчинених дій. 
Посилання позивача про незаконність ухвалення судом першої інстанції додаткового рішення за відсутності відповідної заяви, колегія суддів не приймає, оскільки матеріалами справи підтверджено, що 06 квітня 2026 року представник відповідача адвокат Коротенко Є.О. звернулася до суду із заявою про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України.  
Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення якщо судом не вирішено питання про судові витрати. 
Згідно ч. 3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. 
Таким чином, додаткове рішення у дані справі ухвалено судом першої інстанції в порядку визначеному процесуальним законодавством і доводи апеляційної скарги позивача в цій частині безпідставні.
Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з визначеним судом розміром витрат позивача на професійну правничу допомогу та вважає слушними посилання відповідача в апеляційній скарзі про неврахування судом першої інстанції складності справи, та як наслідок, складності надання професійної правничої допомоги.
Приймаючи до уваги співмірність заявлених витрат на правову допомогу зі складністю справи, процесуальні дії, які були вчинені адвокатом представником відповідача, а також доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності таких витрат, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача на додаткове рішення підлягає частковому задоволенню, додаткове рішення зміні, зі зменшенням розміру витрат на правничу допомогу з 22 500,00 грн до 10 000,00 грн.
Керуючись ст.ст. 367,368,374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2026 року залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на додаткове рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2026 року задовольнити частково.
Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2026 року залишити без змін.
Додаткове рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2026 року змінити шляхом зменшення розміру витрат за послуги професійної правничої допомоги з 22 500,00 грн. до 10 000,00 грн.
Стягнути ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 8 052,00 гривень. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 20 серпня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: