ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА _01054, _м.Київ, _вул.Б.Хмельницького,44-В, _тел. _(044) _334-68-95, _E-mail: _inbox@ki.arbitr.gov.ua
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
20.05.2026 | Справа № 910/11054/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Колосовій О.П., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом ТОВ Бібамус (Bibamus OU) вул.Туукрі 13-195, район Кесклінна, м. Таллінн, Хар`юський повіт 10120, Естонія (адреса представника: вул. Б.Хмельницького, 68, кв. 26, м. Київ, 01054) 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖД ТРАНС КОМПЛЕКТ» вул. Парково-Сирецька, буд.12-А, офіс 2, м. Київ, 04112 
про стягнення 117 908,00 Євро, що еквівалентно 5 680 288,65 грн.

Представники сторін:
від позивача: Король Д.В. (ВКЗ)
від відповідача: не з`явився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ТОВ Бібамус (Bibamus OU), Естонія звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖД ТРАНС КОМПЛЕКТ» про стягнення 117 908,00 Євро, а саме 36 260,00 Євро боргу та 81 648,00 Євро пені, що еквівалентно 5 680 288,65 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору № 24056 від 08.08.2024 в частині своєчасної та повної оплати поставленого товару, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі, за наявності якої позивачем нарахована пеня.
Також через систему "Електронний суд" 19.09.2025 від позивача надійшло клопотання б/н від 19.09.2025 про долучення доказів зарахування сплаченого судового збору в сумі 1414,90 Євро до Державного бюджету України на валютний рахунок, з відображенням гривневого еквіваленту в обліку виконання державного бюджету за кодом класифікації доходів бюджету 22030101 "Судовий збір".
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/11054/25, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч. 3 ст. 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 30.10.2025.
Поряд із цим, через систему "Електронний суд" 23.09.2025 від представника позивача надійшла заява б/н від 23.09.2025 про проведення підготовчого засідання 30.10.2025 та всіх наступних судових засідань у справі № 910/11054/25 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.09.2025 задоволено заяву представника позивача про проведення призначеного на 30.10.2025 підготовчого засідання та всіх наступних судових засідань у справі № 910/11054/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Судом доведено до відома, що до початку судового засідання через відділ діловодства суду 10.10.2025 представником відповідача подано відзив на позовну заяву б/н від 07.10.2025, з доказами надсилання на адресу позивача та представника позивача, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на погодження в договорі (специфікації) вартості товару, а також вартості монтажу такого товару, отже відсутність останнього свідчить про ненастання строків оплати за Договором. Додатково відповідач зазначає про нарахування позивачем пені з перевищенням визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України шестимісячного строку, оскільки за даними позивача періодом можливого нарахування є 18.09.2024 - 18.03.2025, а також помилкове нарахування пені на суму 77 760,00 Євро замість 36 260,00 Євро, без врахування своєчасно виконаної відповідачем оплати в сумі 41 500,00 Євро. Окрім цього, відповідач наголошує на необхідності застосування при розрахунку пені за порушення грошового зобов`язання за спірним Договором обмеження максимального її розміру подвійною обліковою ставкою НБУ, а також зважаючи на необхідність здійснення щоденного розрахунку пені на підставі встановленого Договором розміру та з порівнянням такого розрахунку з сумами, вичисленими з урахуванням поточного курсу Євро, встановленого НБУ та подвійної облікової ставки НБУ. При цьому відповідачем зазначено орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 75 000,00 грн.
Крім того, через систему Електронний суд через систему "Електронний суд" надійшли: 13.10.2025 від представника позивача відповідь на відзив б/н від 12.10.2025, з доказами надсилання до електронного кабінету відповідача, в якому позивач заперечує проти доводів відповідача та зазначає, що сторонами не погоджувався та не укладався договір підряду, умови оплати за отриманий товар погоджені у специфікації - 14 днів з відтермінуванням з дати поставки та не залежать від здійснення/нездійснення будь - яких підрядних робіт. Також позивач зазначає про необґрунтованість тверджень про необхідність обмеження пені подвійною обліковою ставкою НБУ, визначення базою нарахування - простроченої суми та застосування ч. 6 ст. 232 ГК України, який втратив чинність на дату звернення з позовною заявою, окремо наголошуючи на стягнення суми нарахованої пені у валюті Договору (Євро), а також 13.10.2025 - клопотання б/н від 12.10.2025 про залишення відзиву без розгляду у зв`язку наданням відповідачем неналежних доказів направлення копії відзиву на адресу позивача, зокрема, зважаючи на відсутність на відповідному описі вкладення відбитку календарного штемпеля пошти; 30.10.2025 від представника відповідача - заперечення на відповідь на відзив б/н від 30.10.2025, з доказами надсилання до електронного кабінету представника позивача, в яких відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог та посилається на погодження сторонами в Договорі (специфікації) предмету і вартості монтажу, який має бути здійснений після поставки товару, нарахування пені згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України саме за несвоєчасне виконання зобов`язань та з урахуванням приписів ч. 6 ст. 232 ГК України за період 18.09.2024-18.03.2025, а також у валюті за кожен день окремо з урахуванням курсу іноземної валюти на кожну окрему дату; заперечення б/н від 30.10.2025 на клопотання позивача про залишення відзиву без розгляду, клопотання б/н від 30.10.2025 про витребування оригіналів письмових доказів, а саме у ТОВ Бібамус (Bibamus OU) оригіналів Договору №24056 від 08.08.2024, Специфікації №1 від 08.08.2024, Інвойсу №24060 від 23.08.2024, CMR від 28.08.2024, Договору №2406, Рахунку №8 від 28.08.2024, платіжного доручення; 30.10.2025 від представника позивача - клопотання № 444/25-К від 30.10.2025 про залишення заперечень на відповідь на відзив без розгляду у зв`язку з ненаданням доказів направлення копії заперечень на адресу позивача та порушенням процесуального строку подання заперечень. 
Вказані документи судом долучені до матеріалів справи.
У підготовчому засіданні 30.10.2025 враховуючи наявність доказів надсилання відзиву на адресу позивача та заперечень на відповідь на відзив представнику позивача, незначність порушення терміну подання заперечень в межах загального строку підготовчого провадження та з метою надання сторонам можливості реалізувати принцип змагальності, рівності всіх учасників процесу перед законом та судом, протокольною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотань представника позивача про залишення відзиву та заперечень на відповідь на відзив без розгляду, відповідно, за клопотанням представника позивача для з`ясування можливості надання витребуваних відповідачем оригіналів документів протокольною ухвалою оголошено перерву до 12.11.2025.
Судом повідомлено, що до початку судового засідання через відділ діловодства суду 06.11.2025 представником позивача подано додаткові пояснення №451/25-К від 06.11.2025, з доказами надсилання їх копії на адресу місцезнаходження відповідача, в яких позивач зазначає про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про витребування доказів, а також надання на вимогу позивача митним брокером Хиллою К.Є., якою здійснювалося митне оформлення товару, копії наданих відповідачем для оформлення митної декларації № 24UA100180011132U8 від 02.09.2024 документів, а саме: Договору №24056 від 08.08.2024, Специфікації №1 від 08.08.2024, Інвойсу №24060 від 23.08.2024, CMR від 28.08.2024, Договору №2406, Рахунку №8 від 28.08.2024.
Поряд з цим, через систему "Електронний суд" до суду надійшли: 10.11.2025 від представника позивача - клопотання б/н від 09.11.2025 про долучення доказів, а саме відповіді Львівської митниці № 7.4-1/28-13-01/8.219/27925 від 06.11.2025 з доданими копіями документів, наданими для оформлення митної декларації № 24UA100000925246U2 на адресу відповідача, 12.11.2025 від представника відповідача - заперечення б/н від 11.11.2025 на додаткові пояснення позивача, додаткові пояснення б/н від 11.11.2025 до клопотання про витребування оригіналів письмових доказів.
Вказані документи судом долучені до матеріалів справи.
Розглянувши в підготовчому судовому засіданні 12.11.2025 заяву представника відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖД ТРАНС КОМПЛЕКТ» б/н від 30.10.2025 про витребування оригіналів доказів, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для витребування оригіналів письмових доказів та протокольною ухвалою відмовив в задоволені заяви представника відповідача про витребування оригіналів письмових доказів.
У підготовчому засіданні 12.11.2025 протокольною ухвалою оголошено перерву до 27.11.2025.
Судом встановлено, що до початку підготовчого засідання через систему "Електронний суд" надійшли: 27.11.2025 від представника відповідача - клопотання б/н від 27.11.2025 про витребування доказів, з доказами надсилання до електронного кабінету позивача, а саме оригіналів Договору №24056 від 08.08.2024, Специфікації №1 від 08.08.2024, Інвойсу №24060 від 23.08.2024, CMR від 28.08.2024, Договору №2406, Рахунку №8 від 28.08.2024; клопотання б/н від 27.11.2025 про призначення експертизи, в якому представник відповідача просить суд призначити у справі № 910/11054/25 почеркознавчу та технічну експертизу документів. Вказані документи судом долучені до матеріалів справи.
У підготовчому засіданні 27.11.2025 протокольною ухвалою оголошено перерву до 17.12.2025.
Судом доведено до відома, що через систему "Електронний суд" до суду надійшли: 11.12.2025 від представника позивача - заперечення № 495/25-К від 10.12.2025 на клопотання відповідача про витребування оригіналів письмових доказів, заперечення № 496/25-К від 10.12.2025 на клопотання відповідача про призначення судової експертизи.
Вказані документи судом долучені до матеріалів справи.
Розглянувши в підготовчому судовому засіданні 17.12.2025 клопотання представника відповідача - ТОВ «ЖД ТРАНС КОМПЛЕКТ» б/н від 27.11.2025 про витребування оригіналів доказів, з метою забезпечення принципів змагальності сторін, рівності учасників процесу та безпосередності дослідження доказів, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення клопотання про витребування оригіналів письмових доказів для огляду в судовому засіданні, у зв`язку чим протокольною ухвалою задоволено заяву представника відповідача про витребування оригіналів письмових доказів на підставі ст.ст. 81, 91 ГПК України. 
У підготовчому засіданні 17.12.2025 для надання часу на подання оригіналів документів для огляду у судовому засіданні протокольною ухвалою оголошено перерву до 14.01.2026.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.01.2026, оскільки призначене на 14.01.2026 підготовче засідання не відбулось у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги в місті Києві, підготовче засідання у справі призначено на 05.02.2026.
Судом повідомлено, що через відділ діловодства суду від представника позивача надійшли: 14.01.2026 клопотання № 09/26-К від 14.01.2026 про відкладення судового засідання, заява № 08/26-К від 14.01.2026 про долучення документів на виконання ухвали суду, а саме оригіналів письмових доказів: Договору №24061, заявки № 1, акту № 8, Інвойсу №24060 від 23.08.2024, CMR від 28.08.2024, Рахунку №8 від 28.08.2024, банківської виписки від 09.09.2024 року, листа Львівської митниці від 06.11.2025 з додатками, а також 21.01.2026 додаткові пояснення у справі б/н від 31.12.2025, в яких позивач повідомляє суд про триваючу аудиторську перевірку ТОВ Бібамус, передачу документів присяжному аудитору та неможливість надання для огляду в судовому засіданні оригіналу договору № 24056 від 08.08.2024, специфікації № 1 від 08.08.2024; через систему "Електронний суд" надійшли: 26.01.2026 від представника позивача - клопотання № 15/26-К від 26.01.2026 про витребування доказів, з доказами надсилання до електронного кабінету відповідача, а саме у АТ КБ «Приватбанк» копії Договору № 24056 від 08.08.2024, специфікації № 1 від 08.08.2024; 05.02.2026 від представника відповідача - заперечення б/н від 05.02.2026 на клопотання про витребування доказів, клопотання б/н від 05.02.2026 про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з ненаданням позивачем оригіналів документів, копії яких долучені до позовної заяви, у разі відмови в залишенні без розгляду визнання доказів неналежними та недопустимими у зв`язку з відсутністю оригіналів.
Вказані документи судом долучені до матеріалів справи.
У підготовчому засіданні 05.02.2026 судом за участю представників позивача та відповідача судом здійснено огляд оригіналів документів, поданих позивачем разом із заявою № 08/26-К від 14.01.2026, а саме: CMR від 28.08.2024 № б/н, інвойсу від 23.08.2024 № 24060, банківської виписки про проведення банківської операції від 09.09.2024, договору № 24061, заявки № 1, акту № 8, рахунку № 8 від 28.08.2024, а також листа Львівської митниці від 06.11.2025 з додатками, за результатами якого представник відповідача висловив заперечення щодо наданих документів, зазначивши, що, на його думку, до позовної заяви було додано підробні документи, при цьому печатки та підпис директора ТОВ «ЖД ТРАНС КОМПЛЕКТ» на цих документах не відповідають справжнім.
В свою чергу, у підготовчому засіданні 05.02.2026 представник позивача підтримав клопотання про витребування доказів від АТ КБ «Приватбанк» згідно ст. 81 ГПК України.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.02.2026 року задоволено клопотання позивача - ТОВ Бібамус (Bibamus OU) про витребування доказів, витребувано у Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» копію Договору № 24056 від 08.08.2024 та специфікації №1 від 08.08.2024, які укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю ЖД ТРАНС КОМПЛЕКТ (код ЄДРПОУ 41097489) та ТОВ Бібамус (Bibamus OU) (код ЄДРПОУ 12818680), та, відповідно, відкладено підготовче засідання у справі на 11.03.2026. 
У підготовчому засіданні 11.03.2026 у зв`язку із неявкою представника відповідача та з метою повторного витребування документів у Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» протокольною ухвалою оголошено перерву до 08.04.2026.
Судом доведено до відома, що до початку судового засідання через відділ діловодства суду від АТ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на виконання ухвал суду надійшли: 20.03.2026 - лист 20.1.0.0.0/7-260304/101754-БТ від 11.03.2026 року про надання документів, а саме копії Договору № 24056 від 08.08.2024 та специфікації №1 від 08.08.2024; 23.03.2026 лист № 20.1.0.0.0/7-260304/101754 від 12.03.2026 про отримання запиту щодо надання інформації по клієнту ТОВ «ЖД ТРАНС КОМПЛЕКТ», 06.04.2026 - лист № 20.1.0.0.0/7-260317/48592 від 25.03.2026 про отримання запиту щодо надання інформації о клієнту ТОВ «ЖД ТРАНС КОМПЛЕКТ», 06.04.2026 - лист 20.1.0.0.0/7-260304/101754-БТ від 11.03.2026 про надання документів, а саме копії Договору № 24056 від 08.08.2024 та специфікації №1 від 08.08.2024. 
Вказані документи судом долучені до матеріалів справи.
Будь яких інших заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, від учасників справи на час проведення підготовчого засідання 08.04.2026 до суду не надходило. 
В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Поряд із цим, у підготовчому засіданні 08.04.2026 представник позивача повідомив про відсутність будь-яких інших додаткових заяв чи клопотань, які необхідно вирішити до початку розгляду справи по суті, щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті не заперечував.
В свою чергу, представник відповідача заперечував проти закриття підготовчого провадження, призначення справи до судового розгляду по суті та просив відкласти судовий розгляд для ознайомлення з документами, наданими АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на виконання ухвали суду, оскільки керівником відповідача повідомлено, що в системі «Електронний суд» відсутні документи витребувані судом. 
Розглянувши в підготовчому засіданні 08.04.2026 клопотання представника відповідача про відкладення підготовчого засідання, враховуючи відсутність поважних та обґрунтованих причин для відкладення підготовчого засідання, обмежені процесуальні строки підготовчого провадження, а також враховуючи доставлення електронних копій наданих банком 23.03.2026 та 06.04.2026 ідентичних копій примірників документів до електронного кабінету відповідача та, відповідно, можливість своєчасного ознайомлення з ними представником ТОВ «ЖД ТРАНС КОМПЛЕКТ», судом протокольною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про відкладення підготовчого засідання. 
Крім того, розглянувши у підготовчому засіданні 08.04.2026 заяву представника ТОВ «ЖД ТРАНС КОМПЛЕКТ» від 27.11.2025 про призначення експертизи, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, зокрема, надані АТ КБ «ПРИВАТБАК» копії Договору №24056 від 08.08.2024 та специфікації №1 від 08.08.2024, які надавались відповідачем до банку для проведення первинного фінансового моніторингу, а також надані на запит позивача Львівською митницею та митним брокером Хиллю К.Є. копії відповідних документів, з огляду на можливість підтвердження або спростування обставин справи іншими доказами, наявними в матеріалах справи, та враховуючи, що на даному етапі розгляду справи не наведено достатніх підстав для призначення почеркознавчої та технічної експертизи, а також за відсутності визначених статтею 99 ГПК України умов для призначення експертизи, судом протокольною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої та технічної експертизи. 
В свою чергу представником відповідача в підготовчому засіданні 08.04.2026 повідомлено про звернення через систему "Електронний суд" цього ж дня з клопотаннями про проведення експертизи та витребування оригіналів документів, проте судом констатовано, що на час проведення підготовчого засідання зазначені клопотання до суду не надходили, у зв`язку з чим розгляд відповідних клопотань не здійснювався.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.04.2026 враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, закрито підготовче провадження у справі №910/11054/25 та призначено розгляд справи по суті на 13.05.2026.
У судове засідання з розгляду справи по суті 13.05.2026 з`явились уповноважені представники позивача та відповідача.
Судом доведено до відома, що до початку судового засідання з розгляду справи по суті 13.05.2026 через систему "Електронний суд" 08.04.2026 представником відповідача подано до суду клопотання про повторне витребування документів, клопотання про призначення експертизи. Вказані документи долучені судом до матеріалів справи.
Поряд із цим, до початку судового засідання з розгляду справи по суті 13.05.2026 через відділ діловодства суду від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надійшли листи на виконання ухвали суду. Вказані документи долучені судом до матеріалів справи.
Розглянувши у судовому засіданні з розгляду справи по суті 13.05.2026, з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, достатніх для розгляду справи по суті, судом протокольною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача від 08.04.2026 про повторне витребування оригіналів документів та призначення експертизи, а також в задоволенні усного клопотання представника відповідача про витребування оригіналів документів, заявленого в судовому засіданні 13.05.2026.
У судовому засіданні з розгляду справи по суті 13.05.2026 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні з розгляду справи по суті 13.05.2026 проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та просив відмовити в задоволенні позову.
У судовому засіданні з розгляду справи по суті 13.05.2026 у зв`язку зі складністю справи суд протокольною ухвалою відклав ухвалення та проголошення вступної та резолютивної частини рішення на 20.05.2026.
У судовому засіданні з розгляду справи по суті 20.05.2026 на стадії ухвалення та проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду прийняв участь в режимі відеоконференції уповноважений представник позивача.
У судове засідання з розгляду справи по суті 20.05.2026 на стадії ухвалення та проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду представник відповідача не з`явився.
Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 20.05.2026 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України (далі - Господарський кодекс України, дійсний на час спірних правовідносин) господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Як встановлено судом за матеріалами справи, 08 серпня 2024 року між ТОВ Бібамус (Bibamus OU) (далі - постачальник за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЖД ТРАНС КОМПЛЕКТ» (далі - покупець за договором, відповідач у справі) укладено Договір № 24056 (далі - Договір), за умовами п. 2.1 якого Постачальник зобов`язується передати (поставити) другій стороні - Покупцеві, Товар згідно переліку, в кількості, за цінами та на умовах, узгоджених у відповідних Специфікаціях, що є невід`ємною частиною даного Договору, а Покупець зобов`язується прийняти вказаний Товар і сплатити за нього узгоджену сторонами вартість.
Розділами 2-11 Договору сторони погодили предмет Договору, ціну Договору та загальну вартість Договору, порядок розрахунків, порядок поставки, тару, упаковку і маркування, претензії і арбітраж, відповідальність сторін, форс-мажорні обставини, інші умови тощо.
Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.
Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.
За умовами п.п. 10.2, 10.3 Договору останній набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами. Договір є дійсним до 31.12.2025. Якщо жодна із Сторін не повідомить іншу Сторону про розірвання даного Договору, дія Договору автоматично вважається продовженою на кожний наступний рік.
Суд зазначає, що відповідно до приписів ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» приватноправові відносини - це відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи; іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.
Відповідно до ст. 38 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» спори, що виникають між суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб`єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності можуть розглядатися судами України, а також за згодою сторін спору Міжнародним комерційним арбітражним судом та Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України та іншими органами вирішення спору, якщо це не суперечить чинним законам України або передбачено міжнародними договорами України.
Окрім того, частиною 1 статті 5 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що у випадках, передбачених законом, учасники правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин.
Відповідно до статті 43 Закону України «Про міжнародне приватне право» сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України.
Відповідно до п. 7.3 Договору всі спори та розбіжності, що виникають між Сторонами за цим Договором підлягають врегулюванню шляхом взаємних переговорів.
За умовами п. 7.4 Договору у разі якщо Сторони не змогли досягти згоди зі спірних питань шляхом переговорів, такий спір підлягає передачі на розгляд судових органів відповідно до чинного законодавства України.
Вказаний Договір підписаний представниками Постачальника і Покупця та скріплений печатками сторін.
З урахуванням предмету та суб`єктного складу сторін договорів, які є основними ознаками договору та дають змогу кваліфікувати вид договору незалежно від того, яке найменування привласнили йому сторони, судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який регулюється нормами §3 глави 54 Цивільного кодексу України та §1 глави 30 Господарського кодексу України, чинного на час спірних правовідносин (далі - Господарський кодекс України).
Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За умовами п.п. 5.1, 5.2 Договору Покупець розміщує замовлення в усній або письмовій формі по електронній пошті. Постачальник підтверджує замовлення Покупця в письмовій формі по електронній пошті, вказуючи дату відвантаження Товару.
Постачальник повідомляє Покупця про готовність Товару до відвантаження не пізніше ніж за 2 дні до запланованої дати відвантаження (п. 5.3 Договору).
Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до п. 2.2 Договору Товар, що поставляється Постачальником Покупцю згідно даного Договору, повинен відповідати узгодженим кресленням, замовленню Покупця, наданому Постачальником сертифікату якості та міжнародним стандартам якості, що стосуються Товару, який поставляється.
Як визначено статтею 266 Господарського кодексу України, предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.
В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.
Відповідно до п.п. 5.4, 5.5 Договору Товар поставляється на умовах згідно діючої редакції Інкотермс, які вказані у відповідних Специфікаціях. Поставка Товару виконується окремими партіями згідно відповідних Специфікацій.
Згідно п. 5.6 Договору Постачальник відправляє нижче вказані оригінали документів разом з Товаром: Інвойс.
Також сторонами погоджено та підписано Специфікацію № 1 до Договору № 24056 від 08.08.2024 (далі - Специфікація), відповідно до якої визначено умови поставки, зокрема: Товар - Колючий дріт оцинкований Концертина, діаметр бухти 1100 мм, 7 кліпсів; кількістю 648 бухт по ціні за одиницю - 120 Євро, на загальну суму 77 760,00 Євро. Митний код товару 7313 00 00 00; Країна походження - Польща, Умови поставки: DAP Kharkiv, Ukraine. Умови оплати: 14 днів відтермінування з дати доставки. Монтажні роботи включені у вартість товару. Дата готовності до відвантаження - 26.08.2024.
Крім цього, Специфікацією було визначено технічні характеристики колючого дроту, гарантований термін використання та зберігання.
Як вбачається з матеріалів справи, зазначено позивачем в позовній заяві, а також під час розгляду справи по суті, останнім 03.09.2024 було здійснено поставку Товару - колючого дроту оцинкованого Концертина, діаметр бухти 1100 мм, 7 кліпсів кількість 648 бухт по ціні за одиницю 120 Євро, всього на суму 77 760,00 Євро, що підтверджується Інвойсом № 24060 від 23.08.2024 до Договору та Специфікації № 1 до Договору на поставку Товару, митною декларацією №24UA100180011132U8, міжнародною товарно-транспортною накладної (CMR) від 28.08.2024, копії яких наявні в матеріалах справи.
При цьому, факт отримання Товару відповідачем 03.09.2024 (графа 24) підтверджується підписами на міжнародній товарно-транспортній накладній (CMR) від 28.08.2024 уповноваженого представника відповідача та перевізника, засвідчених печатками останніх.
Крім цього, згідно зі статтею 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Відповідно до статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довіреній їй другою особою (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Аналогічна норма міститься в статті 307 Господарського кодексу України. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.
Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (частина 3 статті 909 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частин 11, 12 статті 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Факт надання послуги при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.
Відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України 14.10.1997 № 363 (далі - Правила), товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.
Так, позивачем долучено до матеріалів справи Договір № 24061 про транспортно-експедиторське обслуговування від 27.08.2024 (далі - Договір № 24061), укладеного між ТОВ Бібамус (Bibamus OU) (далі - клієнт за договором, позивач у справі) та експедитором - ФОП Василенко Костянтином Сергійовичем (далі - експедитор), за умовами п. 2.1 якого клієнт доручає, а експедитор зобов`язується організувати за рахунок клієнта транспортно-експедиторське обслуговування (ТЕО), перевезення експертно-імпортних та транзитних вантажів по території України і в міжнародному сполученні, а також надати інші транспортно-експедиторські послуги клієнту за згодою сторін.
За умовами п. 2.2 Договору № 24061 на кожне перевезення клієнт та експедитор оформлюють Заявку, в якій зазначається найменування та кількість вантажу; маршрут перевезення (порти завантаження та розвантаження, місце доставки вантажу), заплановану дату надання вантажу відправником, тип транспортного засобу, дані про вантажовідправника та вантажоодержувача, вартість послуг експедитора, а також інша необхідна інформація, що стосується організації ТЕО. Заявка подається за 48 годин до початку завантаження і готовності вантажу до перевезення.
На підтвердження здійснення зазначеного перевезення позивачем також долучено до матеріалів справи заявку № 1 щодо надання транспортно-експедиційних послуг, рахунок/INVOICE №8 від 28.08.2024, наданий експедитором Василенко К.С. позивачу за послугу - транспортні послуги по маршруту Jankow Przygodzki (PL) - Kharkiv (UA) НОМЕР_1 / НОМЕР_2 на суму 2000 Євро. 
Згідно з частиною 1 статті 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі - продажу.
За умовами п.п. 6.1, 6.2 Договору упаковка Товару повинна запобігати будь-якому його пошкодженню під час транспортування, завантаження, розвантаження, та захищати Товар від атмосферних впливів. Вартість тари і упаковки входить у вартість Товару.
Відповідно до п. 7.1 Договору претензії можуть бути висунуті протягом 60 днів від дати отримання Товару. Претензії щодо кількості повинні бути підтверджені незалежними уповноваженими організаціями. Претензії по якості повинні бути підтверджені фотографіями чи аналізами. Претензія відсилається по електронній пошті з наступним відправлення рекомендованим листом. Будь-яка претензія повинна містити посилання на номер договору, дату та номер інвойсу, дату отримання і описання претензії.
Згідно п. 7.2 Договору Постачальник може перевірити всі претензії на території Покупця протягом 15 днів після отримання претензії.
Разом з тим, заперечень щодо факту поставки Товару за міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR) від 28.08.2024, згідно якої товар отримано 03.09.2024, відповідачем на час такого прийняття суду не надано. 
Доказів пред`явлення претензій щодо якості, кількості та термінів поставки Товару у відповідності до умов Договору, а також наявності письмових претензій та/або повідомлень про невідповідність, ознак ушкодження чи псування поставленого Товару від відповідача до суду не надходило.
Таким чином, суд доходить висновку, що позивачем виконані прийняті на себе зобов`язання з передачі Товару відповідачу, в обумовлених Договором обсягах та з належною якістю, а відповідачем, у свою чергу, прийнято виконання зобов`язань з поставки без будь - яких зауважень.
Вказаний факт за відсутності будь - яких претензій Покупця на момент отримання щодо обсягу, строків та ціни поставленого Товару дає змогу стверджувати про наявність у відповідача зобов`язання, а у позивача права вимагати оплати Товару.
Факт передачі позивачем Товару належним чином підтверджено матеріалами справи.
Згідно частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.
Відповідно до п.3.1 Договору ціна Товару і загальна вартість Договору визначаються в Євро або доларах США.
За умовами п. 3.2 Договору ціна Товару та кожної окремої партії погоджується Сторонами додатково, і вказана у відповідних Специфікаціях до даного Договору та інвойсах.
Так, в матеріалах справи наявний виставлений постачальником - ТОВ Бібамус (Bibamus OU) інвойс № 24060 від 23.08.2024 на поставку відповідачу товару - колючого дроту оцинкованого Концертина, діаметр бухти 1100 мм, 7 кліпсів кількістю 648 бухт по ціні за одиницю 120 Євро, всього на суму 77 760,00 Євро.
Крім того, інформація про вказаний інвойс № 24060 відображена в графі № 44 митної декларації № 24UA100180011132U8 від 02.09.2024.
Згідно з п. 3.3 Договору сума Договору складається з суми вартості всіх партій Товару, поставлених Постачальником згідно даного Договору.
Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до частини 1 статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.
Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Відповідно п. 4.1 Договору Покупець оплачує Товар згідно умов, вказаних у відповідних Специфікаціях до даного Договору, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника.
Наразі, за змістом Специфікації № 1 до Договору та інвойсу № 24060 від 23.08.2024 умовами оплати є оплата товару з відтермінуванням 14 днів з дати поставки.
Згідно п. 4.2 Договору всі банківські комісійні, пов`язані з перерахуванням грошових коштів на території країни Постачальника оплачує Постачальник, а на території країни Покупця - Покупець.
За умовами п. 4.3 Договору Покупець інформує Постачальника про платіж за допомогою електронної пошти, вказуючи номер та дату платіжного доручення та оплачену суму.
Доказів узгодження сторонами іншого строку та/або порядку оплати поставленого за Договором Товару матеріали справи не містять.
В свою чергу, в силу частини 1 статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією зі сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання.
За загальним правилом, визначеним частиною 2 вказаної норми при зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.
Частиною 3 статті 538 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання однією із сторін у зобов`язані свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або не виконає його в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.
Суд зазначає, що вказане правило має загальний характер та розповсюджується на будь - які зустрічні зобов`язання, до яких відносяться і зобов`язання, які випливають із договору поставки.
За приписами частини 4 статті 538 Цивільного кодексу України якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.
Отже, оскільки позивачем здійснено виконання своїх зобов`язань з поставки відповідачу обумовленого Договором Товару (колючий дріт оцинкований Концертина кількістю 648 бухт) на загальну суму 77 760,00 Євро, відповідач повинен виконати свій обов`язок щодо оплати поставленого та прийнятого Товару в повному обсязі.
Також, враховуючи умови оплати Товару, погоджені сторонами в Специфікації № 1 до Договору, які передбачали 14 днів відтермінування з дати доставки (03.09.2024), суд доходить висновку, що відповідач у відповідності до умов Договору та Специфікації № 1 мав оплатити поставлений Товар шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача, в термін, який не мав перевищувати 14 днів з дати доставки, тобто у строк до 17.09.2024 включно.
Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено у відзиві на позовну заяву відповідачем, ТОВ «ЖД ТРАНС КОМПЛЕКТ» 09.09.2024 здійснено часткову оплату за поставлений Товар у сумі 41 500,00 Євро, що підтверджується копією платіжного доручення (SWIFT-підтвердження від 16.07.2025), наданого АТ «Креді Агріколь Банк», з посиланням на оплату «спірального колючого дроту оцинкованого, Договір 24056 від 08.08.2024, рахунок № 24060 від 23.08.2024 Автомобільним транспортом, POL:EE, POD:UA», у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість за поставлений товар в розмірі 36 260,00 Євро.
Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).
Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У відповідності до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом, свої зобов`язання щодо повної оплати поставленого Товару Товариством з обмеженою відповідальністю «ЖД ТРАНС КОМПЛЕКТ» відповідно до умов Договору та Специфікації № 1 у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у розмірі 36 260,00 Євро, яку останній просив стягнути в поданій суду позовній заяві. 
За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.
У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Таким чином, обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.
При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу або письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів.
Суд звертає увагу, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору №24056 від 08.08.2024 та/або його окремих положень суду також не надано.
Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору та протягом його виконання з боку сторін відсутні.
Крім того, на підтвердження факту підписання спірного Договору стороною відповідача та факту поставки Товару позивачем долучено до матеріалів справи лист Львівської митниці ДМС України від 06.11.2025 № 7.4-1-28-13-01/8.19/27925 та долучені до нього копії документів, які були підставою для пропуску на митну територію України (інвойс від 23.08.2024 та CMR від 28.08.2024), лист митного брокера ФОП Хилла К.Є. від 05.11.2024 №1 та долучені до нього документи, надані ТОВ «ЖД ТРАНС КОМПЛЕКТ» для здійснення митного оформлення товару (копії Договору № 24056 від 08.08.2024, Специфікації № 1 від 08.08.2024, заявки № 1від 27.08.2024 щодо транспортно-експедиторських послуг перевезення вантажу, рахунку № 8 від 28.08.2024 на транспортні послуги, інвойсу від 23.08.2024 та CMR від 28.08.2024, експортної декларації № 24PL394010E0809069, сертифікату походження PL/MF/AU 0105454, виписки з ЄДР ТОВ «ЖД ТРАНС КОМПЛЕКТ»).
Так, у підготовчому засіданні 05.02.2026 судом за участю представників позивача та відповідача було здійснено огляд оригіналів документів, поданих позивачем разом із заявою № 08/26-К від 14.01.2026, а саме: CMR від 28.08.2024 № б/н, інвойсу від 23.08.2024 № 24060, банківської виписки про проведення банківської операції від 09.09.2024, договору № 24061, заявки № 1, акту № 8, рахунку № 8 від 28.08.2024, а також листа Львівської митниці від 06.11.2025 з додатками.
Водночас, за результатами огляду представник відповідача висловив заперечення щодо наданих документів, зазначивши, що, на його думку, до позовної заяви було додано документи, як містять ознаки підробки, позаяк печатки та підпис директора ТОВ «ЖД ТРАНС КОМПЛЕКТ» на цих документах не відповідають справжнім.
В свою чергу, представник позивача - ТОВ Бібамус (Bibamus OU) у письмових поясненнях зазначив, що Товариством з обмеженою відповідальністю «ЖД ТРАНС КОМПЛЕКТ» 02.09.2024 на банківський рахунок ТОВ Бібамус (Bibamus OU) - НОМЕР_3 було також здійснено, окрім перерахування 09.09.2024 платежу в розмірі 41 500,00 Євро, оплату за договором № 24056 від 08.08.2024 у сумі 129 010,00 USD з банківського рахунку НОМЕР_4 , проте за іншою специфікацією та інвойсом № 24059 від 23.08.2024, та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» як суб`єкт первинного фінансового моніторингу здійснював всебічний аналіз та перевірку документів, що стосуються оплати за спірним Договором № 24056 від 08.08.2024 з нерезидентом Bibamus OU (EE - Естонiя), що підтверджується долученими до додаткових пояснень листом банка Вих. № Г-31.0.0.0/1-44580 від 26-08-2024 та листом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖД ТРАНС КОМПЛЕКТ» Вих. № 03/09/2024 від 03.09.2024, направленого на адресу банка.
Суд зазначає, за приписами ч.1-2, 4-6 ст. 91 ГПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Як зазначено Верховним Судом у постанові від 19.03.2019 у справі № 925/1027/15, оскільки позивач не зазначив про наявність у нього або в іншої особи оригіналів усіх поданих ним до господарського суду копій письмових доказів, не подав до господарського суду витребувані ним оригінали таких письмових доказів, а представник відповідача та суд ставлять під сумнів відповідність поданих позивачем копій письмових доказів їх оригіналам, то в силу частини шостої статті 91 ГПК України судом першої інстанції правомірно не взято до уваги подані копії письмових доказів.
Приписами статті 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
У пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.
Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.
Пункт 4 ст. 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Наразі, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.
Так, згідно висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони та одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.
Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно зі статтями 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи № 910/4994/18).
Суд зазначає, що учасник справи має обов`язок підтверджувати відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього. Учасник справи може подати доказ в копії, що не засвідчена, якщо у нього відсутній оригінал, але у такому разі необхідно зазначити особу, в якій знаходиться оригінал письмового доказу, та заявити клопотання про витребування доказу з обґрунтуванням неможливості самостійно його надати.
Так, судом з урахуванням відсутності у позивача на час розгляду справи оригіналу Договору № 24056 від 08.08.2024 та специфікації № 1 від 08.08.2024, укладених між ТОВ «ЖД ТРАНС КОМПЛЕКТ» та ТОВ «Бібамус» (Bibamus OU), які підлягають оцінці судом у поєднанні з іншими наявними у справі доказами, ухвалою від 05.02.2026 задоволено клопотання відповідача та з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи витребувано у АТ КБ "ПРИВАТБАНК" копію Договору №24056 від 08.08.2024 та специфікації №1 від 08.08.2024.
Окрім цього, представником позивача разом із заявою № 08/26-к від 14.01.2026 надано суду для огляду в судовому засіданні оригінали документів: CMR від 28.08.2024 № б/н, інвойсу від 23.08.2024 № 24060, банківської виписки про проведення банківської операції від 09.09.2024, договору № 24061, заявки № 1, акту № 8, рахунку № 8 від 28.08.2024.
У зазначеному аспекті слід зазначити, що за результатом оцінки наданих сторонами доказів у їх сукупності судом враховано обставини часткової оплати відповідачем 09.09.2024 за поставлений Товар у сумі 41 500,00 Євро згідно з Підтвердженням АТ «Креді Агріколь Банк» проведення операції (платіж у системі SWIFT) від 16.07.2025, з посиланням на «оплату спірального колючого дроту оцинкованого, Договір 24056 від 08.08.2024, рахунок № 24060 від 23.08.2024 Автомобільним транспортом, POL:EE, POD:UA», а також викладені у відзиві пояснення відповідача стосовно того, що часткова оплата була проведена останнім з метою спонукання позивача на виконання монтажних робіт, передбачених Специфікацією № 1.
Крім цього, як встановлено судом за матеріалами справи, в процесі виконання відповідачем умов спірного Договору останнім, зокрема, було надано до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» пакет документів для проведення первинного фінансового моніторингу, що підтверджується наданими АТ КБ «ПРИВАТБАНК» листами від 11.03.2026 № 20.1.0.0.0/7-260304/101754-БТ копіями Договору № 24056 від 08.08.2024 та Специфікації №1 від 08.08.2024.
Відтак, з урахуванням, в тому числі, як доказів часткової оплати товару в сумі 41 500,00 Євро, так і в сумі 129 010,00 доларів США, з посиланням на реквізити Договору № 24056 від 08.08.2024, твердження відповідача про те, що спірний Договір останнім не підписувався, судом оцінюються критично та до уваги не беруться. 
З урахуванням вищевикладеного, враховуючи встановлені судом обставини та досліджені докази, за відсутності наданих відповідачем на противагу доводам позивача будь - яких доказів, крім усних заперечень, суд доходить висновку про безпідставність тверджень представника відповідача щодо недостовірності долучених доказів на підтвердження укладення спірного Договору та факту поставки Товару.
Також, заперечуючи проти позову відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що між сторонами укладено змішаний договір, що містить елементи договору поставки та договору підряду (виконання робіт), оскільки сторони погодили в Договорі загальну вартість по Специфікації № 1 від 08.08.2024, яка включає вартість Товару, а також вартість монтажу такого Товару, не здійснивши розмежування окремо вартості товару та вартості монтажу. Відтак, відповідач вважає, що відсутність факту монтажу Товару свідчить про те, що строк оплати за Договором не настав.
В свою чергу, позивач у відповіді на відзив заперечує проти зазначених тверджень відповідача та вказує, що ані зі змісту Договору, ані зі змісту Специфікації № 1 не вбачається, що сторонами погоджувались істотні умови договору підряду, що свідчить про те, що такий договір підряду був укладений.
При цьому, за твердженнями позивача, відсутність обов`язку позивача здійснити монтажні роботи підтверджується й тим фактом, що відповідач, отримавши товар 03.09.2024, жодного разу не звертався до позивача з вимогами виконати відповідні підрядні роботи або відмовитись від договору підряду.
Суд зазначає, що згідно частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ч. 2 ст. 628 ЦК України).
Згідно до частин 1 та 2 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Так, частинами 1 та 2 статті 837 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
Договір підряду складається з двох взаємопов`язаних між собою зобов`язань: 1) правовідношення, в якому виконавець має надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; 2) правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16.12.2021 у справі № 914/3132/20, у п. 51 постанови Верховного Суду від 02.06.2022 у справі № 911/2320/20).
При цьому, до істотних умов Договору підряду законодавець відносить предмет (ст.ст. 837, 839 ЦК України), ціну робіт (ст.ст. 843, 844 ЦК України) та строки виконання робіт або їх окремих етапів (ст. 846 ЦК України).
Натомість, як встановлено судом, сторонами під час укладення спірного Договору № 24056 від 08.08.2024 та Специфікації №1 до нього не погоджувались істотні умови договору підряду.
В той же час, положення у Специфікації № 1 до Договору про те, що монтажні роботи включені у вартість товару, не може бути розцінене як ознака укладення змішаного договору, оскільки наявність супутнього зобов`язання (змонтувати чи зібрати річ), яке є організаційно чи економічно підпорядкованим головній меті (придбанню товару), не змінює базової правової природи всієї угоди поставки (купівлі - продажу), позаяк учасники господарських відносин визначають характер договору за його основоположним предметом, тобто тим, чого прагнуть сторони насамперед: передачі у власність речі чи виконання визначеного обсягу робіт. Відтак, якщо умова про монтажні роботи є лише додатковою гарантією чи сервісом від продавця (або закладена в загальну вартість товару, як у даному Договорі), договір регулюється нормами про купівлю-продаж або поставку та не розглядається як окремий договір підряду чи змішаний договір.
Крім того, передбачені п. 4.1 та Специфікацією № 1 умови оплати за отриманий товар - 14 днів відтермінування з дати доставки не ставляться в залежність від факту виконання\невиконання позивачем як постачальником монтажних робіт та визначаються саме з дати поставки товару.
Додатково судом враховано відсутність будь - яких доказів пред`явлення відповідачем претензій щодо порядку здійсненої позивачем поставки товару у відповідності до умов Договору, зокрема, невиконання позивачем монтажних робіт, а також, приймаючи до уваги специфіку товару, що є предметом поставки за Договором - колючий дріт оцинкований, не надання під час розгляду справи відповідачем, будь-яких пояснень щодо конкретних погоджених умов таких робіт, місця, способу монтажу, термінів та порядку виконання тощо.
Додатково суд зазначає про необхідність врахування при вирішенні даного спору принципу добросовісності як стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення, а також пов`язаної з цим принципом доктрини "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки), що базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), оскільки: 1) добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). 
Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто, цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість (даний висновок наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 року у справі № 910/16579/20 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.08.2021 року у справі № 909/436/20, від 28.09.2021року у справі № 918/1045/20, від 06.10.2021 року у справі № 925/1546/20); 2) поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (даний висновок викладено в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 390/34/17 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.04.2021 року у справі № 910/9351/20, від 09.06.2021 року у справі № 911/3039/19, від 08.09.2021 у справі № 910/10444/20).
З врахуванням викладеного суд критично оцінює взаємосуперечливу позицію відповідача під час розгляду даного спору за умови одночасного підтвердження у відзиві факту укладення спірного Договору № 24056 від 08.08.2024 з ТОВ «Бібамус» (Bibamus OU) (позивачем), наявності в матеріалах справи документів, складених на виконання зобов`язань та поданих самим відповідачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» як суб`єкту первинного фінансового моніторингу, здійсненої відповідачем часткової оплати товару з посиланням на реквізити спірного договору в призначенні платежу, та, в свою чергу, подання відповідачем клопотань про витребування оригіналів документів та про призначення експертизи. 
Окремо суд зазначає, що за приписами частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Статтею 524 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Згідно статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Однак заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено в договорі, чинне законодавство не містить.
Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті (пункт 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 761/12665/14-ц).
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є оплата поставленого товару саме в тій валюті, яка визначена Договором (Контрактом), а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Подібний правовий висновок щодо можливості суду ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц та від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц.
Таким чином, оскільки матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань за Договором у встановлений строк, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів оплати поставленого позивачем товару відповідно до умов Договору та Специфікації № 1 відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 36 260,00 Євро в якості оплати за поставлений позивачем товар підлягають задоволенню.
Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.
З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.
Так, виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до частини 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Згідно частини 1 статті 546 та статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України).
У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За умовами п. 8.2 Договору у разі прострочення оплати Покупець повинен сплатити на користь Постачальника пеню у розмірі 0,3%, від вартості партії Товару за кожний календарний день затримки оплати.
Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо оплати поставленого у строк, визначений умовами Договору та Специфікації № 1, позивачем на підставі п. 8.2 Договору нараховано та пред`явлено до стягнення пеню в сумі 81 648,00 Євро за період 18.09.2024-02.09.2025 (77 760,00 Євро*0,3%*350), яку останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.
З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.
Тобто, визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині пені, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості та нарахувань), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
При цьому відповідач у поданому до суду відзиві заперечуючи проти стягнення основного боргу, також заперечує проти нарахування пені за 350 днів, посилаючись на ч. 6 ст. 232 ГК України, чинного на час спірних правовідносин, а також зазначає про неправомірність визначення базою нарахування вартості всієї партії товару - 77 760,00 Євро, без урахування здійсненої 09.09.2024 часткової оплати в розмірі 41 500,00 Євро, у зв`язку з чим суд зазначає, що у відповідності до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.
При цьому перебіг часу, за який нараховуються пеня, проценти річних та інфляційні втрати, починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.
За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Також суд зазначає, що згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, чинного на час спірних правовідносин, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 жовтня 2024 року у справі №911/952/22 (провадження № 12-79гс23) зазначила, що на практиці необхідно розмежовувати механізм (формулу) обчислення пені, який характеризує таку її ознаку, як нарахування за кожен день прострочення (поденне нарахування), та строк нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені), який регулює ч. 6 ст. 232 ГК України. Формулювання, яке містить ч. 3 ст. 549 ЦК України та кореспондуючі їй норми інших нормативних актів, у тому числі умови договору (у разі відображення, зазначення сторонами подібного в договорі), лише вирізняють (ідентифікують) пеню серед неустойки (інших штрафних санкцій) та визначають механізм (формулу) її обчислення, однак жодним чином не стосуються питання щодо граничного строку, за який може бути нарахована пеня.
Якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений ч. 6 ст. 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, установлений договором. У разі відсутності подібних умов у договорі (використання / зазначення в договорі лише формулювання про нарахування пені «за кожен день прострочення») нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені) припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України. 
Таким чином, оскільки, як встановлено судом, умови спірного Договору не містять будь-яких додаткових застережень (зокрема, «до повного виконання зобов`язання», «до повної сплати заборгованості», «до повного погашення боргу» тощо), які свідчили б про визначення в ньому іншого строку нарахування штрафних санкцій (пені), ніж визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України, тому пеня за прострочення виконання відповідачем зобов`язань за Договором в частині оплати поставленого товару має нараховуватися за період шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане, тобто за період 18.09.2024-18.03.2025.
Щодо заперечень відповідача проти нарахування пені на всю суму поставки - 77 760,00 Євро, оскільки відповідачем 09.09.2024 було частково оплачено вартість Товару у сумі 41 500,00 євро (тобто в межах строку, визначеного позивачем як останній день сплати за поставлений Товар 17.09.2023), відтак, пеня має бути обрахована з суми несвоєчасно здійсненого платежу, тобто 36 260,00 Євро, суд зазначає, що відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У розумінні наведеної норми, яка надає визначення порушення зобов`язання, останнє може бути двох видів. По-перше, це невиконання зобов`язання, яке виникає якщо його сторони взагалі не виконують дій, що складають зміст зобов`язання (не передають річ, не виконують роботи, не надають послуги, не сплачують гроші тощо), або продовжують виконувати дії, від яких вони відповідно до зобов`язання мають утримуватися. По-друге, це неналежне виконання зобов`язання, тобто порушення умов, визначених змістом зобов`язання. У разі невідповідності виконання зобов`язання критеріям належності, можна говорити про неналежне виконання, а отже порушення зобов`язання (аналогічна позиці викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.04.2019 року у справі 910/2693/18).
Зокрема, судом встановлено та матеріалами справи підтверджується той факт, що в розумінні статей 610, 612 Цивільного кодексу України відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання, позаяк не виконав належним чином умови укладеного між сторонами Договору в частині оплати поставленого товару в повному обсязі та в погоджений строк, тобто у позивача в силу закону та Договору виникло право на застосування до виконавця штрафних санкцій (пені), передбачених пунктом 8.2 Договору.
Отже, за висновками суду, відповідний розрахунок пені має здійснюватися у днях, протягом яких не виконувалось (неналежно виконувалось) зобов`язання з оплати поставленого товару, з урахуванням, в даному випадку, часткової оплати в розмірі 41 500,00 Євро, тобто виходячи із залишку заборгованості - 36 260,00 Євро, а не загальної вартості товару - 77 760,00 Євро.
Також, на думку відповідача, позивач мав здійснити щоденний розрахунок пені на підставі встановленого Договором розміру та з порівнянням такого розрахунку з сумами, обчисленими виходячи з поточного курсу євро, встановленого НБУ та подвійної облікової ставки НБУ. При цьому, розмір пені, нарахований відповідно до Договору, має застосовуватись лише тоді, коли не перевищує подвійну облікову ставку НБУ.
Згідно наданого відповідачем контррозрахунку пені за період з 18.09.2024 по 18.03.2024 (щоденно) на суму залишку боргу - 36 260,00 Євро, гривневий еквівалент - 1 668 246,45 грн. (курс Національного банку України на 17.09.2024 - 46, 0079 грн. за 1 грн.), з урахуванням максимально допустимого розміру (подвійна ставка Національного банку України) приблизний розмір пені, який може бути стягнутий з відповідача становить 226 355,41 грн. 
Суд зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»).
Таким чином, максимальний розмір пені, пов`язаний із розміром облікової ставки Національного банку України. Оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.
Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі №909/660/14, а також у постановах Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №905/1923/16, від 13.07.2018 у справі № 916/2393/17, від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15.
Суд також звертає увагу, що у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.09.2020 у справі № 916/4693/15, у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі № 909/660/14 та у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15, предметом судового розгляду були, зокрема, вимоги про стягнення пені в іноземній валюті за неналежне виконання зобов`язань виражених в іноземній валюті. У зазначених постановах Верховним Судом був сформований висновок про застосування норми статей 192, 533, 543 ЦК України та статей 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», відповідно до якого чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні, а також, що чинне законодавство України пов`язує максимальний розмір пені з розміром облікової ставки НБУ.
З урахуванням наведеного, висновки про застосування вказаних норм права були сформульовані Верховним Судом з урахуванням фактичних обставин, що є частково подібними обставинам у цій справі, зокрема, спір стосувався вимоги про стягнення пені в іноземній валюті за неналежне виконання зобов`язань виражених в іноземній валюті.
Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.03.2025 № 917/2139/23, в контексті спірних правовідносин у справі, що наразі переглядається судом касаційної інстанції, при вирішенні питання можливості заявлення та стягнення в іноземній валюті нарахованої (обчисленої) згідно з вимогами чинного законодавства та наведеної практики Верховного Суду пені, судам належало врахувати суб`єктний склад спірних правовідносин безпосередньо у цій справі, характер таких правовідносин (в яких одним з учасників є юридична-особа - нерезидент), за необхідності здійснивши відповідний перерахунок, адже висновки Верховного Суду у справі № 916/4692/15 та іншій наведеній практиці як скаржником так і самими судами в цій частині стосувалися спірних правовідносин між резидентами України.
Відповідно до частини 2 статті 533 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
З урахуванням умов договору пеня у цьому випадку має обчислюватися і стягуватися в національній валюті України - гривні. При цьому саме у гривні пеня повинна обчислюватися щоденно (на момент щоденного прострочення зобов`язання).
Крім цього, аналогічний висновок щодо необхідності проведення розрахунку розміру пені саме в національній валюті (гривні) щоденно за період прострочення зобов`язання, вираженого в іноземній валюті, викладено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15.
В свою чергу, в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.07.2018 у справі № 916/2393/17 наведено схожий висновок про те, що визначення суми простроченого платежу (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»), на яку нараховується пеня, має здійснюватися у гривні за курсом НБУ на день прострочення, а не на час пред`явлення позову.
Також подібний правовий висновок (у контексті необхідності проведення розрахунку пені в гривнях щоденно (на момент щоденного прострочення зобов`язання) за прострочене зобов`язання, виражене в іноземній валюті) викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.09.2023 у справі № 910/9894/22.
Відтак, за висновками суду, розрахунок розміру пені має бути здійснений саме в національній валюті (гривні) щоденно за період прострочення зобов`язання, вираженого в іноземній валюті, у гривневому еквіваленті по офіційному курсу НБУ, що узгоджується із зазначеними вище правовими висновками Верховного Суду. При цьому, зазначений розмір пені, з урахуванням обмежень, встановлених Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, розрахунок пені здійснений позивачем за несвоєчасну оплату товару від вартості товару - 77760,00 Євро за період 18.09.2024 - 02.09.2025: 77760,00 Євро. х 0,3% х 350 (кількість днів прострочення) = 81648, 00 Євро.
Крім цього, як вбачається з викладеного позивачем у позовній заяві розрахунку пені в загальній сумі 81648, 00 Євро, її нарахування здійснено саме на суму основного боргу в Євро без попереднього переведення в національну валюту станом на кожен день прострочення виконання відповідачем свого зобов`язання.
З огляду на вищенаведені норми, при перевірці розрахунку позивача було встановлено його помилковість, пов`язану із неврахуванням вищевикладеної правової позиції Верховного Суду України, у зв`язку з чим суд вважає обґрунтованим нарахування та обчислення пені у національній валюті України гривні з врахуванням статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» за період з 18.09.2024-18.03.2025 із щоденною конвертацією по офіційному курсу НБУ.
При цьому, враховуючи законодавчо визначений порядок нарахування пені, визначений судом граничний строк виконання зобов`язань з оплати поставленого товару за Договором та зазначений позивачем період нарахування пені, підстави для нарахування пені поза межами строку, визначеного ст. 232 ГК України, чинного на час спірних правовідносин (тобто після 18.03.2025) - відсутні.
За результатами здійсненого судом самостійного перерахування заявлених позивачем вимог про стягнення пені встановлено, що розмір останніх, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства, умов Договору та в межах визначеного судом періоду прострочення з урахуванням щоденного офіційного курсу НБУ національної валюти до Євро, становить 225 261,36 грн., а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені підлягають частковому задоволенню в сумі, визначеній судом, а саме 225 261,36 грн.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).
При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.
Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.
Відповідно до приписів ч.ч.1, 2, 5 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухвалюватись у відповідності до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом та з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.
Згідно положень Закону України "Про судовий збір" та відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -
ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖД ТРАНС КОМПЛЕКТ» (вул. Парково-Сирецька, буд.12-А, офіс 2, м. Київ, 04112, код ЄДРПОУ 41097489) на користь ТОВ Бібамус (Bibamus OU) (вул.Туукрі 13-195, район Кесклінна, м. Таллінн, Хар`юський повіт 10120, Естонія) 36 260,00 Євро (тридцять шість тисяч двісті шістдесят Євро 00 євроцентів) боргу, 225 261,36 грн. (двісті двадцять п`ять тисяч двісті шістдесят одну грн. 36 коп.) пені та 23 665,37 грн. (двадцять три тисячі шістсот шістдесят п`ять грн. 37 коп.) витрат по сплаті судового збору.
3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
4.Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).
Повний текст рішення складено та підписано 27 серпня 2026.

Суддя А.М. Селівон