Справа № 515/353/26
Провадження № 2/515/835/26

Татарбунарський районний суд Одеської області 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2026 року м. Татарбунари

Татарбунарський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Луцюка В.О.,
секретар судового засідання Комерзан Л.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Татарбунари Білгород-Дністровського району Одеської області, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Давиденко Костянтин Вікторович, до Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування, 
В С Т А Н О В И В:

01 березня 2026 року позивачка через свого представника звернулася до суду з позовом до Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування. Свої вимоги мотивувала таким.
ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Татарбунари Білгород-Дністровського району Одеської області помер батько позивачки ОСОБА_2 .
Після смерті батька відкрилася спадщина, зокрема, і на будинок садибного типу з господарськими та побутовими будівлями та спорудженнями за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивачка, як спадкоємиця за законом першої черги, звернулася до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Монастирілу О.П. з заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність правовстановлюючого документу, що посвідчує право власності спадкодавця на спадкове майно. 
Згідно з рішенням Виконавчого комітету Татарбунарської міської Ради народних депутатів № 12 від 27 січня 1992 року було вирішено виділити земельну ділянку, площею 0,12 га, для будівництва індивідуальних житловий будинків громадянам міста, зокрема, й ОСОБА_2 .
Після цього спадкодавець побудував вказаний житловий будинок, а потім виготовив будівельний паспорт, але за життя не встиг оформити право власності на нерухоме майно, оскільки вважав, що у нього все у порядку з документами.
Фактично спадкодавець побудував житловий будинок у 1991 році, що підтверджується технічним паспортом, виготовленим ТОВ «Татарбунарське РБТІ та РОН».
Враховуючи, що спадковий житловий будинок збудований спадкодавцем у період до 05 серпня 1992 року та не підлягає проходженню процедури прийняття в експлуатацію, позивачка просить визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом після смерті батька на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 березня 2026 року, справу передано у провадження судді Луцюка В.О.
Відповідно до ухвали судді від 11 березня 2026 року відкрито провадження у справі та розпочато підготовче провадження; відповідачу роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву; витребувано у приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. копію спадкової справи після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 
23 квітня 2026 року на виконання ухвали суду про витребування доказів від приватного нотаріуса Монастирліу О.П. надійшов витребуваний доказ (вх. № 3008/26-Вх 23.04.2026).
Згідно з ухвалою суду від 29 червня 2026 року, закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання.
У судове засідання сторони не з`явилися.
Від представника позивача – адвоката Давиденка К.В. надійшла заява про слухання справи у його та позивачки відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягав (вх. №5055/26-Вх 09.07.2026).
Представник відповідача Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Логінов О.Г. надав суду заяву, в якій просив про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав повністю (вх. № 3498/26-Вх 13.05.2026).
Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Судом ухвалено про розгляд справи у відсутність її учасників.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
У відповідності з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Татарбунари Білгород-Дністровського району Одеської області помер ОСОБА_2 , про що Виконавчим комітетом Татарбунарської міської ради на підставі актового запису № 286 видано 22 серпня 2025 року свідоцтво серії НОМЕР_1 (а.с. 8).
Спадкоємицею першої черги за законом є його донька та позивачка у справі ОСОБА_1 . На підтвердження родинних відносин позивачкою надано: копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого повторно Відділом реєстрації актів цивільного стану Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області 13 жовтня 2006 року на підставі актового запису № 381 від 20 жовтня 1990 року, відомості про батьків: ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 ; копію актового запису про шлюб № 3100, вчиненого 26 листопада 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, на підтвердження зміни прізвища з ОСОБА_4 на ОСОБА_5 (а.с. 6-7).
Позивачка 30 вересня 2025 року звернулася до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька (спадкова справа № 113/2025). Інні спадкоємці за законом: донька ОСОБА_6 ; матір ОСОБА_7 ; син ОСОБА_8 відмовилися від прийняття спадщини, згідно з поданими нотаріусу заявами (а.с. 38-53).
Згідно з постановою приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. від 23 лютого 2025 року, ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії – видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я спадкодавця ОСОБА_2 . 
За п. 3.1 листа Вищого Спеціалізованого Суду України від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.
Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом - ст. 1217 ЦК України.
В силу ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтею 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Місцем відкриття спадщини, за нормою ст. 1221 ЦК України, є останнє місце проживання спадкодавця.
Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини - ст. 1222 ЦК України.
Згідно з ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
По положенню ст. ст. 1258, 1261 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця.
Статтею 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Як вбачається з матеріалів справи, за життя 27 січня 1992 року ОСОБА_2 відведено земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку, площею 0,12 га, на підтвердження чого позивачкою надано копію рішення Татарбунарської міської Ради народних депутатів № 12 від 27 січня 1992 року «Про відвід земельних ділянок для будівництва індивідуальних житловий будинків та виїмки земельних ділянок» (а.с. 18-19).
28 квітня 1995 року ОСОБА_2 , як забудовнику, районним архітектором Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області ОСОБА_9 видано будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику ОСОБА_2 в м. Татарбунари по вул. ж/м «Південний»; реєстраційний № 1-2-3 (а.с. 20-26). 
З будівельного паспорту встановлено, ОСОБА_2 на підставі рішення № 49 від 01 листопада 1994 року Виконавчого комітету районної Ради народних депутатів дозволено будівництво індивідуального житлового будинку на 5 кімнат, житловою площею 64,34 кв.м та господарських споруд в АДРЕСА_2 на земельній ділянці, площею 0,12 га (а.с. 21).
19 червня 2008 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проектно-технічних документацій по передачі земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1000 га, та для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0018га (за винятком ділянки, площею 0,0018 га, запланованої для розміщення трансформаторної електропідстанції) в межах АДРЕСА_1 , у власність із земель Татарбунарської міської ради
18 грудня 2025 року позивачкою ОСОБА_1 на своє ім`я виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з яким домоволодіння складається з: житлової будівлі - А, загальною площею 33,7 кв.м, житловою площею 20,4 кв.м, допоміжною – 13,3 кв.м, площею основи забудови 41,9 кв.м; рік будівництва - 1991 (а.с. 10-13). 
Ринкова вартість житлового будинку з будівлями та спорудами станом на 24 лютого 2026 року становить 60 215,49 грн, що підтверджено про оціночну вартість об`єкта нерухомості (а.с. 15).
Згідно з довідкою ТОВ «Татарбунарське РБТІ та РОН» вих. № 2213, згідно з архівними даними БТІ станом на 31 грудня 2012 року право власності на будинок садибного типу за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстроване. При проведенні інвентаризації самочинного будівництва не виявлено (а.с. 14). 
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Право власності на збудоване до набрання чинності вказаним Законом нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом.
До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.
Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність 30 грудня 2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося.
Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.
Отже, виникнення права власності на будинки і споруди, які були збудовані до 05 серпня 1992 року не залежало від їх державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
У абзаці 3 п. 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що документ, який засвідчує прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не вимагається в разі державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року.
Верховний Суд у постановах від 15 січня 2021 року у справі №1540/3952/18, від 15 жовтня 2020 року у справі № 623/214/17 неодноразово висновував, що «Індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію».
Відповідно до пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року «Про затвердження Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт» також передбачено, що підставою для оформлення права власності на приватні житлові будинки, дачні та садові будинки, споруджені до 05 серпня 1992 року, є складений бюро технічної інвентаризації висновок про технічний стан будівлі та документ, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій вона розміщена.
Отже, чинне на час будівництва спадкового домоволодіння законодавство передбачало, що доказом набуття права власності забудовника на збудований ним житловий будинок до 05 серпня 1992 року є технічний паспорт виготовлений БТІ, який засвідчує відповідність забудови, яка не підлягає прийняттю в експлуатацію, а також документ, що підтверджує право власності/користування земельною ділянкою.
Судом встановлено, що спірний житловий будинок побудований у 1991 році на земельній ділянці, яку спадкодавець ОСОБА_2 отримав за життя у законний спосіб та не є самочинним будівництвом. Спадкодавець за життя набув на нього право власності, що підтверджується технічним паспортом, виготовленим БТІ та рішенням органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки для будівництва житлового будинку.
Отже, набуте у встановленому законом порядку право власності ОСОБА_2 на дане нерухоме майно увійшло до складу спадщини, яку позивачка прийняла шляхом звернення до нотаріуса із відповідною заявою.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами між народженого права. 
За такого, позивачка довела наявність спадкового майна, підстави до його успадкування, неможливість реалізації спадкових прав у інший спосіб, відповідач позовні вимоги визнав. Крім того, позивачка не порушує права інших осіб, а єдиним способом захисту його майнових прав є визнання права власності у судовому порядку.
Враховуючи викладене, позовні вимоги позивач є обґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.
На прохання позивачки суд не стягує з відповідача судові витрати.
Керуючись ст. 4, 13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування – задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженкою м. Татарбунари Татарбунарського району Одеської області, РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на житловий будинок садибного типу, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зі складовими: житлова будівля - А, загальною площею 33,7 кв.м, житловою площею 20,4 кв.м, допоміжною – 13,3 кв.м, площею основи забудови 41,9 кв.м, в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду, який відраховується з дати складення повного судового рішення.
Дата складення повного судового рішення 09.07.2026 р.

Суддя В.О. Луцюк