П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 560/3449/26 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шевчук О.П. 
Суддя-доповідач - Гнап Д.Д. 
27 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючої судді: Гнап Д.Д. 
суддів: Яремчукa К.О.  Сушка О.О. , 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Позивач звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нерозгляду його рапортів від 09 лютого 2026 року, 18 лютого 2026 року та 25 лютого 2026 року про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої та абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а також зобов`язати відповідача повторно розглянути зазначені рапорти з урахуванням правової оцінки суду.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації та звернувся до командування із рапортами про звільнення у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи та відповідно до висновку лікарсько-консультативної комісії потребує стороннього догляду. На думку позивача, відповідач безпідставно відмовив у задоволенні рапортів, не врахувавши надані ним документи.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів належними та допустимими доказами відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення матері або того, що такі особи самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, у зв`язку з чим відповідач правомірно відмовив у звільненні позивача з військової служби.

ІІ. УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та неповно з`ясував обставини справи. На його переконання, наданими до рапортів документами підтверджено, що фактично лише він має можливість здійснювати постійний догляд за матір`ю.
Апелянт наголошує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки акту перевірки сімейного стану військовослужбовця, відповідно до якого осіб, які фактично здійснюють догляд за його матір`ю, не встановлено.
Крім того, апелянт зазначає, що брат та сестра його матері не можуть здійснювати за нею догляд, оскільки брат здійснює догляд за дружиною, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, а сестра — за донькою, яка має інвалідність ІІІ групи, та чоловіком, який страждає на онкологічне захворювання, що, на його думку, свідчить про відсутність у них реальної можливості здійснювати догляд за матір`ю позивача.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін.
Відповідач зазначає, що позивачем не подано документів, передбачених законодавством, які підтверджували б відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення або їх потребу у постійному догляді, а тому правові підстави для звільнення позивача з військової служби були відсутні.

ІІІ. ВСТАНОВЛЕНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 .
09 лютого 2026 року, 18 лютого 2026 року та 25 лютого 2026 року позивач звернувся до командування військової частини із рапортами про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої та абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи.
За результатами розгляду зазначених рапортів відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для його звільнення, пославшись на те, що до рапортів не додано документів, які підтверджують відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення матері позивача або підтверджують їх потребу у постійному догляді.
Судом установлено, що матір позивача, крім синів, має рідних брата та сестру, що підтверджується матеріалами справи, у тому числі актом перевірки сімейного стану військовослужбовця №016.
До матеріалів справи долучено заяви брата та сестри матері позивача, в яких вони повідомили про неможливість здійснювати догляд за нею у зв`язку із необхідністю догляду за членами своїх сімей. 

ІV. ОЦІНКА ВИСНОВКІВ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ 

Перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для його скасування немає.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, оскільки позивач, підтвердивши потребу матері, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, у постійному догляді, не надав достатніх доказів на підтвердження обставин, з якими стаття 26 Закону №2232-ХІІ пов`язує право на звільнення з військової служби.
Колегія суддів погоджується із цим висновком.
Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, визначених частиною дванадцятою цієї статті.
Абзацом тринадцятим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII передбачено звільнення у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за одним із батьків, який є особою з інвалідністю І чи ІІ групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо такі члени сім`ї самі потребують постійного догляду.
Зміст цієї норми свідчить, що наявність у одного з батьків інвалідності І чи ІІ групи та потреби у постійному догляді є необхідною, але не єдиною умовою звільнення військовослужбовця. Заявник також має підтвердити відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення або наявність обставин, які виключають можливість здійснення ними постійного догляду.
Згідно з пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, військовослужбовець, який бажає звільнитися з військової служби, подає по команді рапорт та документи, що підтверджують підстави звільнення.
Перелік документів, які подаються у разі звільнення у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за одним із батьків, визначений Інструкцією про організацію виконання зазначеного Положення, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 10 квітня 2009 року №170. Передбачене цими нормами документальне підтвердження має забезпечити перевірку всіх обставин, з якими закон пов`язує право на звільнення з військової служби.
У цій справі учасники не заперечують, що матір позивача є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного догляду. Спірним є питання, чи довів позивач відсутність інших членів її сім`ї першого чи другого ступеня споріднення або об`єктивну неможливість здійснення ними такого догляду.
Матеріалами справи підтверджено, що матір позивача, крім синів, має рідних брата та сестру. Відомості про них зазначені, зокрема, в акті перевірки сімейного стану військовослужбовця №016.
До рапорту від 25 лютого 2026 року позивач додав заяви брата та сестри матері, у яких вони повідомили про неможливість здійснювати за нею догляд у зв`язку з необхідністю догляду за членами власних сімей.
Так, брат матері позивача послався на здійснення догляду за дружиною, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, а її сестра — за донькою з інвалідністю ІІІ групи та чоловіком, який має онкологічне захворювання.
Водночас самі по собі такі заяви не є достатніми для висновку про об`єктивну неможливість зазначених осіб здійснювати догляд за матір`ю позивача. Наявність у члена сім`ї інвалідності або захворювання сама по собі не підтверджує його потреби саме у постійному догляді, а також того, що такий догляд фактично здійснюється братом або сестрою матері позивача та виключає можливість їх участі у догляді за нею.
Документів, які підтверджували б потребу названих у заявах осіб у постійному догляді, а також інші обставини, що об`єктивно перешкоджають брату та сестрі матері позивача здійснювати такий догляд, до рапортів не додано.
За цих обставин суд першої інстанції обґрунтовано визнав подані заяви недостатніми для підтвердження наявності всіх умов, передбачених абзацом тринадцятим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII.
Доводи апеляційної скарги щодо неналежної оцінки акта перевірки сімейного стану військовослужбовця №016 колегія суддів відхиляє.
Суд першої інстанції дослідив цей доказ та надав йому оцінку разом з іншими матеріалами справи. Зазначення в акті про те, що осіб, які фактично здійснюють догляд за матір`ю позивача, не встановлено, не підтверджує відсутності інших членів її сім`ї першого чи другого ступеня споріднення.
Поняття відсутності особи, яка фактично здійснює догляд на момент перевірки, та відсутності інших членів сім`ї відповідного ступеня споріднення мають різний зміст. Сам факт нездійснення братом і сестрою матері позивача догляду на час складення акта не доводить, що вони об`єктивно не можуть його здійснювати.
Отже, акт №016 підтверджує фактичну ситуацію, встановлену під час перевірки, однак не є достатнім доказом виконання всіх умов звільнення, визначених статтею 26 Закону №2232-XII.
Не спростовують висновків суду першої інстанції і посилання апелянта на те, що брат та сестра матері фактично позбавлені можливості здійснювати за нею догляд.
Об`єктивна неможливість інших членів сім`ї здійснювати постійний догляд може враховуватися під час вирішення питання про звільнення військовослужбовця, однак така неможливість має підтверджуватися належними та достатніми доказами.
Такий підхід відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 27 лютого 2025 року у справі №380/16966/24, відповідно до якого поняття «відсутність інших членів сім`ї» може охоплювати не лише їх фізичну відсутність, а й об`єктивну неможливість здійснення ними постійного догляду.
Разом із тим наведений правовий висновок не звільняє позивача від обов`язку довести відповідні обставини належними та допустимими доказами. Відповідні обставини у кожній справі підлягають підтвердженню доказами, які у своїй сукупності дають підстави для висновку про реальну та об`єктивну неможливість інших членів сім`ї забезпечити необхідний догляд.
Суд першої інстанції дослідив акт перевірки сімейного стану, заяви брата та сестри матері позивача й інші подані учасниками справи докази та навів мотиви, з яких визнав їх недостатніми для підтвердження заявленої підстави звільнення.
Доводи апеляційної скарги фактично ґрунтуються на іншій оцінці тих самих доказів, однак не спростовують висновку суду першої інстанції про недоведеність усіх обставин, необхідних для застосування абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, належно оцінив надані докази та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

V. ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.
Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку зібраним доказам та правильно застосував норми матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки не підтверджують неправильного застосування ним норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, а зводяться до переоцінки встановлених обставин та наданих сторонами доказів.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 та статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 травня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуюча | | | Гнап Д.Д.
Судді | | | Яремчук К.О.    Сушко О.О.