Номер провадження 2-о/754/421/26
Справа №754/11463/26
РІШЕННЯ 
Іменем України

10 липня 2026 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:
Головуючого - судді Галась І.А.,
при секретарі - Кирилова А.А.
за участі: представник заявниці - ОСОБА_1 
законний представник заявниці - ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_3 , заінтересована особа - ОСОБА_4 про видачу обмежувального припису, 
В С Т А Н О В И В:
Представник заявника ОСОБА_3 - адвокат Шевченко К.М. через систему «Електронний суд» звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з заявою про видачу обмежувального припису. Заінтересованою особою до участі справі залучено ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .
В обґрунтування вимог заявником зазначено, що ОСОБА_3 є потерпілою у кримінальному провадженні №12024100030000557, розпочатому за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 152 Кримінального кодексу України.
Законний представник неповнолітньої - ОСОБА_2 - є внутрішньо переміщеною особою та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . На даний час ОСОБА_3 разом із матір`ю фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором оренди житлового приміщення, копія якого додається до заяви.
У період з 2017 по 2021 рік мати неповнолітньої перебувала у фактичних сімейних відносинах із ОСОБА_4 . У зазначений період вони проживали однією сім`єю, у зв`язку із чим ОСОБА_4 постійно перебував поруч із малолітньою ОСОБА_3 , мав безперешкодний доступ до дитини та виконував щодо неї роль вітчима.
Після припинення спільного проживання зі ОСОБА_4 , переїзду до міста Києва та перебування у безпечному середовищі ОСОБА_3 повідомила матері про обставини, які тривалий час приховувала.
Після отримання зазначеної інформації законний представник дитини невідкладно звернулася до правоохоронних органів. За результатами розгляду заяви 13.03.2024 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №12024100030000557 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 152 Кримінального кодексу України.
Як убачається з матеріалів зазначеного кримінального провадження, повідомлені неповнолітньою обставини стосуються подій, які мали місце під час її спільного проживання із ОСОБА_4 . Саме ці обставини стали предметом досудового розслідування, у межах якого ОСОБА_3 визнано потерпілою.
Особливу увагу суду слід звернути на те, що повідомлені ОСОБА_3 обставини були предметом ретельної перевірки органу досудового розслідування.
У межах кримінального провадження №12024100030000557 потерпілу допитано у порядку статті 225 КПК України, допитано свідків, проведено судово- психологічні експертизи та інші слідчі (розшукові) дії.
Відповідно до листа ГУНП в Луганській області від 02.06.2026 за результатами проведеної судово-психологічної експертизи встановлено, що у повідомленнях ОСОБА_3 відсутні ознаки навіювання чи фантазування, які могли б вплинути на зміст наданих нею показань.
Крім того, за результатами судово-психологічного дослідження відеозапису допиту ОСОБА_4 експертом встановлено наявність психологічних ознак неповноти повідомлюваної ним інформації під час пояснення обставин, пов`язаних із повідомленнями потерпілої, що також підтверджується висновком експерта №486/26- 27.
Особливу увагу суду слід звернути на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22.01.2025 у справі №206/6768/24, якою надано дозвіл на проведення обшуку у межах кримінального провадження №12024100030000557.
В мотивувальній частині викладено обставини, встановлені органом досудового розслідування на момент звернення слідчого до суду, зокрема зміст показань потерпілої, показань свідків, результати судово-психологічних досліджень та інші докази, зібрані під час досудового розслідування.
Із матеріалів, досліджених слідчим суддею, убачається, що повідомлені ОСОБА_3 обставини були підтверджені сукупністю інших доказів, отриманих у ході досудового розслідування, що стало підставою для задоволення клопотання слідчого про проведення обшуку з метою відшукання та вилучення доказів у кримінальному провадженні.
Хоча зазначена ухвала не вирішує поки питання винуватості ОСОБА_4 , її зміст має істотне значення для цієї справи, оскільки в ній відображено сукупність даних, отриманих у межах досудового розслідування: показання потерпілої, показання свідків, результати судово-психологічних досліджень та інші відомості, які підтверджують реальність ризиків для неповнолітньої ОСОБА_3 та необхідність її захисту від будь-якого подальшого контакту зі ОСОБА_4 .
Пережиті у малолітньому віці події мали істотний негативний вплив на психоемоційний стан ОСОБА_3 . Після того, як вона наважилася повідомити матері про обставини, що стали предметом кримінального провадження, дитина проходила психологічну реабілітацію та отримувала професійну психологічну допомогу.
Завдяки тривалій роботі із психологами психологічний стан дитини поступово стабілізувався, однак відчуття безпеки залишалося безпосередньо пов`язаним із припиненням будь-якого контакту зі ОСОБА_4 , який після переїзду сім`ї до міста Києва більше не з`являвся у її житті.
Разом із тим у 2026 році ситуація кардинально змінилася. ОСОБА_4 встановив місце фактичного проживання сім`ї, після чого почав з`являтися біля будинку, телефонувати, стукати у двері квартири та намагатися встановити контакт із членами сім`ї.
Для малолітньої потерпілої, яка вже пережила психотравмуючі події, сама поява особи, який є її кривдником, стала надзвичайно сильним психологічним потрясінням. Почувши голос ОСОБА_4 біля дверей квартири, ОСОБА_3 пережила панічну атаку та була змушена повторно звернутися за психологічною допомогою.
Такі дії ОСОБА_4 вчиняються в умовах триваючого кримінального провадження, у якому ОСОБА_3 є потерпілою, а тому об`єктивно створюють для дитини атмосферу страху, небезпеки та постійного очікування повторного контакту з особою, з якою пов`язані її психотравмуючі переживання.
Фактично кожна поява ОСОБА_4 біля місця проживання дитини, кожен телефонний дзвінок, стук у двері чи інша спроба встановити контакт відновлює у потерпілої пережитий страх, погіршує її психологічний стан та перешкоджає подальшій роботі з психологами.
Сукупність наведених обставин підтверджує наявність реального ризику продовження психологічного домашнього насильства щодо неповнолітньої ОСОБА_3 , повторної психологічної травматизації дитини та негативного впливу на її психічне здоров`я, що обумовлює необхідність її невідкладного захисту з боку суду шляхом застосування обмежувального припису.
Особливо важливим є те, що ОСОБА_3 перебуває у віці активного психологічного та особистісного формування. Повторне нав`язування контакту з боку ОСОБА_4 може мати довготривалі негативні наслідки для її психічного здоров`я, емоційної стабільності, відчуття безпеки та нормального розвитку.
Наведені обставини свідчать, що небезпека для ОСОБА_3 не припинилася із припиненням спільного проживання зі ОСОБА_4 . Навпаки, після встановлення ним місця фактичного проживання дитини виникла реальна загроза повторного психологічного впливу на потерпілу, що вже призвело до погіршення її психоемоційного стану та необхідності повторного звернення за психологічною допомогою.
При цьому особливого значення набуває той факт, що ОСОБА_3 є неповнолітньою потерпілою у кримінальному провадженні, а особа, щодо якої здійснюється досудове розслідування, після встановлення її місця проживання продовжує вчиняти дії, спрямовані на встановлення особистого контакту. За таких обставин існує обґрунтований ризик подальшого психологічного впливу на дитину, її повторної психологічної травматизації, а також впливу на потерпілу у кримінальному провадженні.
Саме з метою недопущення подальшого психологічного домашнього насильства, забезпечення безпеки неповнолітньої потерпілої, захисту її психічного здоров`я, створення умов для нормальної психологічної реабілітації та виключення будь-якого контакту із ОСОБА_4 виникла необхідність у зверненні до суду із цією заявою про видачу обмежувального припису.
Посилаючись на викладене, Заявник просить суд: 
Видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_4 строком на шість місяців.
Обмежувальним приписом застосувати до ОСОБА_4 такі заходи тимчасового обмеження його прав:
2.1. Заборонити ОСОБА_4 наближатися ближче ніж на 2 (два) кілометри до місця проживання (перебування), навчання та інших місць частого відвідування ОСОБА_3 .
2.2. Заборонити ОСОБА_4 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_3 , переслідувати її та в будь-який спосіб намагатися встановити з нею особистий контакт.
2.3. Заборонити ОСОБА_4 вести листування, телефонні переговори із ОСОБА_3 , надсилати повідомлення, а також контактувати з нею через електронні засоби зв`язку, соціальні мережі, месенджери або через третіх осіб.
Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 29 червня 2026 року відкрито провадження по справі.Призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін.
04 липня 2026 року представником заявника ОСОБА_3 , адвокатом Шевченко К.М. через підсистему «Електронний суд» подано заяву про виклик свідка, дана заява задоволена судом. Окрім того, подано також клопотання про долучення доказів.
06 липня 2026 року представником заінтересованої особи - ОСОБА_4 , адвокатом Бариновою Л.Г. через підсистему «Електронний суд» подано заяву про вступ у справу.
07 липня 2026 року представником заявника ОСОБА_3 , адвокатом Шевченко К.М. через підсистему «Електронний суд» подано клопотання про виключення ОСОБА_2 зі складу заінтересованих осіб у справі. Визначити статус ОСОБА_2 - законний представник неповнолітньої заявниці ОСОБА_3 . Окрім цього, заявлено клопотання про уточнення прохальної частини заяви в частині конкретизаці місця проживання (перебування) неповнолітньої заявниці, щодо якого проситься застосувати обмежувальний припис. Дані клопотання задоволені судом.
08 липня 2026 року представником заявника ОСОБА_3 , адвокатом Шевченко К.М. через підсистему «Електронний суд» подано клопотання про долучення до матеріалів справи письмові пояснення законного представника заявника - ОСОБА_2 від 07.07.2026 року.
09 липня 2026 року представником заінтересованої особи - ОСОБА_4 , адвокатом Бариновою Л.Г. через підсистему «Електронний суд» подано пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
Відповідно до наданих пояснень він не заперечує факт проживання з 2018 року з ОСОБА_2 та з її донькою від першого шлюбу - ОСОБА_5 . У 2019 році у них з ОСОБА_6 народився син - ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спочатку стосунки з ОСОБА_5 були дружніми, вона розповідала про свої успіхи або невдачі в школі, стосунки з друзями. З часом стосунки між ними погіршилися, через певний час ОСОБА_5 переїхали жити до бабусі (матері) ОСОБА_8 . Він фактично перестав з нею спілкуватись. Стосунки з ОСОБА_6 зазнали також труднощів, оскільки вони періодично не проживали разом. Сумська ОСОБА_9 не дає йому бачитися з сином. У 2024 році за місцем свого мешкання як ВПО у місті Дружківка Донецької області, прибули поліцейські та повідомили йому, що за фактом розпусних дій, які нібито він вчинив відносно доньки ОСОБА_8 , зареєстрована заява від останньої, про що внесені відомості до ЄРДР. Він зазначає, що фактично протягом чотирьох років взагалі не бачив доньку ОСОБА_10 , не спілкувався з нею та немає наміру цього робити. Однак дійсно підтверджує, що прибув до м. Київ для того, щоб побачитися з сином, якого фактично не бачив три роки. Вважає заяву Сумської ОСОБА_9 щодо обмежувального припису відносно нього безпідставною.
Під час судового засідання був допитаний свідок.
Так свідок ОСОБА_11 суду розповів, що ОСОБА_12 є його подруга з 2006 року, разом працювали. Про події які сталися 06.04.2026 року може розповісти наступне. Напередодні ОСОБА_9 попросила його допомогти перевезти речі та завезти Надю до лікарні. Того дня ОСОБА_5 забігла до квартири та сказала, що до мами на вулиці пристав вітчим та його батько (дід), вони забирали меншого брата. Він одразу спустився вниз для з`ясування обставин. ОСОБА_4 та його батько пішли після виклику поліції. Після цієї ситуації ОСОБА_5 була налякана і по ній було видно, що вона боїться ОСОБА_13 , її трусило, її стан мав ознаки панічної атаки. Зазначив, що в звичайному житті ОСОБА_14 поводиться спокійно, не нервова. З ним вона спілкується спокійно. Знає, що ОСОБА_14 отримує психологічну допомогу у зв`язку з незаконними діями щодо неї. 
Представник заявниці - ОСОБА_1 , законний представник заявниці ОСОБА_3 - ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали подану заяву у повному обсязі, просили її задовольнити.
Законний представник заявниці - ОСОБА_2 пояснила, що її донька почувається спокійно тільки в той час коли ОСОБА_4 не знає їх місця проживання, донька дуже його боїться, відмовляється виходити з квартири, постійно налякана.
Заінтересована особа - ОСОБА_4 , представник заінтересованої особи - ОСОБА_15 в судове засідання не з`явились. Причини неявки суду не відомі. Про час та місце розгляду ОСОБА_4 був повідомлений належним чином.
Суд, розглянувши надані документи та матеріали, вислухавши пояснення сторін, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Судом встановлено, ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Попаснянського районного управління юстиції Луганської області серія НОМЕР_1 від 03.02.2009 року, про що зроблений відповідний актовий запис № 26, батькми зазначено: батько- ОСОБА_16 , мати - ОСОБА_2 . 
З матеріалів справи вбачається, згідно Довідок від 14.07.2022 № 3003-5001874700, №3003-5001874774 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є особами які взята на облік як внутрішньо переміщені особи та фактично проживають/перебувають за адресою АДРЕСА_1 .
13.03.2024 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №12024100030000557 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 152 Кримінального кодексу України.
Як убачається з матеріалів зазначеного кримінального провадження, повідомлені неповнолітньою обставини стосуються подій, які мали місце під час її спільного проживання із ОСОБА_4 . Саме ці обставини стали предметом досудового розслідування, у межах якого ОСОБА_3 визнано потерпілою.
Відповідно до договору оренди житлового приміщення від 17.05.2025 року ОСОБА_2 орендувала квартиру за адресою АДРЕСА_1 .
06.04.2026 року ОСОБА_2 звернулась із заявою до Начальника Деснянського УП ГУНП у м. Києві полковника поліції М.Пелеха про вчинення заходів реагування з метою припинення психологічного тиску та забезпечення недопущення ОСОБА_4 подальших візитів за місцем її проживання.
Листом від 04.05.2026 Національна поліція України ГУ НП у м. Києві Деснянське УП повідомила, що дана заява зареєстрована до журналу єдиного обліку №23496 від 06.04.2026 року і на даний час знаходиться на розгляді в секторі ювенальної превенції Деснянського УП ГУНП у м. Києві.
Листом Луганської обласної прокуратури від 06.05.2026 №24-22012-26 повідомлено, що слідчим управлінням ГУНП в Луганській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 13.03.2024 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №12024100030000557 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 152 Кримінального кодексу України, потерпілою в якому є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до листа ГУНП в Луганській області від 02.06.2026 за результатами проведеної судово-психологічної експертизи встановлено, що у повідомленнях ОСОБА_3 відсутні ознаки навіювання чи фантазування, які могли б вплинути на зміст наданих нею показань.
Крім того, за результатами судово-психологічного дослідження відеозапису допиту ОСОБА_4 експертом встановлено наявність психологічних ознак неповноти повідомлюваної ним інформації під час пояснення обставин, пов`язаних із повідомленнями потерпілої, що також підтверджується висновком експерта №486/26- 27.
Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22.01.2025 у справі №206/6768/24 надано дозвіл на проведення обшуку у межах кримінального провадження №12024100030000557.
Окрім цього судом встановлено, що постановою Попаснянського районного суду Луганської області від 08.07.2020 року ОСОБА_4 притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.1 КУпАП.
Згідно з частиною третьоюстатті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно дост. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначенихЗаконом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, єЗакон України від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з пунктами 2, 7 частини другоїстатті 3 Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: колишнє подружжя; батьки (мати, батько) і дитина (діти).
За тлумаченням статті 3 Європейської Конвенції, Україна має зобов`язання захистити громадян від нелюдського і принизливого поводження і ставлення шляхом вжиття заходів для забезпечення того, щоб особи не піддавалися такому поводженню, включаючи нелюдське і принизливе поводження зі сторони інших осіб (не представників держави). Такі заходи повинні передбачати ефективний захист і включати кроки по попередження нелюдського та принизливого ставлення про яке влада знала чи повинна була знати.
У рішенні Європейського Суду по справі Опуз проти Туреччини (Opuz v. Turkey, no. 33401/02, 09.06.2009) суд дав характеристику зобов`язань держави у зв`язку з насильством в сім`ї, визнавши серйозність домашнього насильства в Європі, та підкресливши відповідальність, з якою держави повинні вживати відповідних заходів з метою протидії цьому порушенню прав людини. У своєму рішенні Суд підкреслив, що насильство в сім`ї не є приватною чи сімейною справою, але є проблемою, яка зачіпає суспільні інтереси, що в свою чергу вимагає ефективних дій з боку держави. Суд також вказав, що недостатньо мати закони щодо протидії домашньому насильству, більш важливим є наявність ефективних механізмів їх реалізації.
Суд проголосив, що нездатність держави захистити жінок від домашнього насильства порушує їх право на рівний захист перед законом, навіть за відсутності наміру такої дискримінації. У рішенні Європейського Суду по справі Б. проти республіки Молдова (п. 51), та інших справах Європейський Суд також вказує, що необхідно визначити, чи національна влада знала чи повинна була знати про насильство, від якого потерпала заявниця, та про загрозу повторного насильства, і у випадку якщо так, то чи були вжиті всі розумні заходи для її захисту та покарання винного.
Відповідно до пунктів 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.
Частиною 2ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).
Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Враховуючи положенняЗакону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених уКУпАП таКК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:
1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;
2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;
3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;
4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;
5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;
6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи).
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.
Невжиття своєчасних обмежувальних заходів стосовно кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у цій сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. 
Виходячи з результату аналізу норм закону, які регулюють спірні правовідносини, а також встановивши, що докази, надані на обґрунтування заявлених вимог, вказують безумовно на вчинення ОСОБА_4 фізичного насильства стосовно заявниці у розумінні норм Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», визначають ризики продовження чи повторного вчинення фізичного насильства та чинники і умови, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви про видачу обмежувального припису.
В силу ч. 3 ст.350-5ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про обмеження припису відносяться на рахунок держави.
Керуючись ст.ст.5,9,12,19,20,81,82,141,258,259,264,265,350-1-350-6,353,354 ЦПК України,Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд -
У Х В А Л И В:
Заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_4 про видачу обмежувального припису - задовольнити.
Видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на строк шість місяців яким:
1. заборонити ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) наближатися ближче ніж на 2 (два) кілометри до місця проживання (перебування) ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 .
2. заборонити ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_3 , переслідувати її та в будь-який спосіб намагатися встановити з нею особистий контакт.
3. заборонити ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) вести листування, телефонні переговори із ОСОБА_3 , надсилати повідомлення, а також контактувати з нею через електронні засоби зв`язку, соціальні мережі, месенджери або через третіх осіб.
Рішення підлягає негайному виконання і його оскарження не зупиняє його виконання.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: