ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2026 року | Луцьк | Справа № 140/5567/26

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо незвільнення з військової служби на підставі підпункту “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ “Про військовий обов`язок і військову службу” (далі – Закон №2232-ХІІ); зобов`язання звільнити з військової служби на підставі підпункту “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ у зв`язку із закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Позов обґрунтований тим, що 27 вересня 2022 року ОСОБА_1 уклав контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб сержантського і старшинського складу строком на 3 роки. Позивач стверджує, що жодної письмової чи усної згоди на його продовження чи укладення нового контракту не надавав та неодноразово звертався щодо свого звільнення з військової служби. 16 квітня 2026 року позивач додатково рапортом повідомив про відсутність наміру продовжувати строк дії контракту, на що відповідач у листі тільки вказав про продовження дії контракту.
ОСОБА_1 бездіяльність відповідача щодо незвільнення його з військової служби вважає протиправною. Так підпунктом “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ встановлено, що військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби за контрактом, який укладено під час дії воєнного стану, у разі закінчення строку дії контракту, якщо військовослужбовець не висловив бажання продовжувати військову службу.
Позивач просив позов задовольнити, оскільки наявні передбачені законом умови для його звільнення, які відповідач проігнорував.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 11 травня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив позовні вимоги та у їх задоволенні просив відмовити (а.с.16-20). В обґрунтування цієї позиції вказав, що 16 квітня 2026 року ОСОБА_1 звернувся із рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ, на що листом від 20 квітня 2026 року №08/33666/26-вн йому повідомлено про відмову у задоволенні рапорту, поданого з пропуском строку. З огляду на те, що позивач у встановлені терміни не подав рапорт щодо звільнення з військової служби, то на підставі наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26 вересня 2025 року №1060-ОС дія контракту була продовжена понад встановлений термін. На момент подання рапорту (16 квітня 2026 року) строк контракту не закінчився, а наказ від 26 вересня 2025 року №1060-ОС про його продовження на час воєнного стану є чинним, а отже відсутні підстави для звільнення позивача за підпунктом “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ.
У відповіді на відзив (а.с.26-29) та в додаткових поясненнях (а.с.39) позивач підтримав доводи позову та вказав, що зі змісту Закону №2232-XII та Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009 (Положення №1115/2009), та самого контракту від 27 вересня 2022 року вбачається, що для продовження дії контракту або укладання нового ключовою умовою є згода військовослужбовця, тобто його волевиявлення, яку він не надавав. У свою чергу відповідач відповідно до чинного законодавства не наділений правом приймати подібні рішення за позивача, а відносини у публічній сфері не можуть стати стабільними під примусом суб`єкта владних повноважень та проти волі особи.
Відповідач заперечення на відповідь на відзив не подав.
Суд, перевіривши доводи сторін, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.
Між начальником НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України та ОСОБА_1 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб сержантського і старшинського складу, який відповідно до пункту 3 є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на три роки з 27 вересня 2022 року по 26 вересня 2025 року (а.с.36-37).
Згідно з витягом із наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 26 вересня 2025 року №1060-ОС (а.с.38) старшому сержанту ОСОБА_1 дію контракту продовжено понад встановлені строки з 27 вересня 2025 року на період дії воєнного стану; підстава: Указ Президента України №64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні” (із змінами), затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, лист Адміністрації Державної прикордонної служби України від 16 травня 2024 року №08/31454-24-Вих.
ОСОБА_1 звернувся із рапортом від 13 квітня 2026 року про звільнення з військової служби на підставі підпункту “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ - у зв`язку із закінченням строку дії контракту, укладеного під час дії воєнного стану (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) (а.с.32).
Листом від 20 квітня 2026 року №08/33666/26-Вн (а.с.10) відповідач повідомив ОСОБА_1 про розгляд рапорту та про відсутність підстав для його задоволення: у встановленні чинним законодавством терміни не було подано рапорт щодо звільнення з військової служби, тому контракт продовжено понад встановлені строки, про що видано наказ від 26 вересня 2025 року №1060-ОС.
При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом №2232-ХІІ.
Згідно з частиною другою статті 2 Закону №2232-XII проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом.
Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби в Державній прикордонній службі України (далі - Держприкордонслужба) у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009 (Положення №1115/2009).
За нормами пункту 15 Положення №1115/2009 прийняття громадян на військову службу за контрактом здійснюється Головою Державної прикордонної служби України та начальниками органів Держприкордонслужби, які мають право видавати накази по особовому складу згідно з повноваженнями, визначеними пунктом 29 цього Положення.
З громадянином, який вступає на військову службу, укладається контракт - письмова угода, укладена відповідно до вимог, визначених цим Положенням, між громадянином і державою, від імені якої виступає уповноважений орган Держприкордонслужби, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби (пункт 17 Положення №1115/2009).
Відповідно до пункту 18 Положення №1115/2009 перший контракт про проходження військової служби укладається на строки, визначені частинами другою, третьою і п`ятою статті 23 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Згідно з пунктом 26 Положення №1115/2009 контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець, який проходить військову службу за контрактом, звільняється з військової служби з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
В частині п`ятій статті 26 Закону №2232-XII наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, зокрема: у мирний час (пункт 1), під час дії особливого періоду (крім періодів проведення мобілізації та дії воєнного стану) (пункт 2), під час проведення мобілізації та дії воєнного стану (пункт 3).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні” (затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ) в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, дія якого неодноразово продовжувалася, а Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №65/2022 “Про загальну мобілізацію” (затвердженим Законом України від 03 березня 2022 року №2105-IX) постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, строк дії якої також продовжено.
Законом України від 11 квітня 2024 року №3633-ІХ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку” (далі – Закон №3633-ІХ), який набрав чинності 18 травня 2024 року, було внесено зміни до деяких законів України, зокрема статтю 26 Закону №2232-ХІІ викладено в новій редакції.
Так підпунктом “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ (в редакції, чинній з 18 травня 2024 року) встановлено нову підставу для припинення (розірвання) контракту та звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, під час проведення мобілізації та дії воєнного стану, а саме у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Аналізуючи наведену правову норму, суд дійшов висновку, що право військовослужбовця на звільнення з військової служби на підставі підпункту “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ виникає на наявності таких обставин: 1) укладення контракту під час дії воєнного стану; 2) закінчення строку дії такого контракту; 3) відсутність у військовослужбовця бажання продовжувати військову службу.
Внесені Законом №3633-ІХ зміни до Закону №2232-ХІІ узгодили між собою положення статті 23 Закону №2232-ХІІ та підпункту “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ.
Зокрема, відповідно до пункту 2 частини восьмої статті 23 Закону №2232-ХІІ під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки:
на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону;
до дня завершення виконання завдань в інтересах оборони України, безпосередньої участі у веденні воєнних (бойових) дій, у тому числі на території проведення антитерористичної операції, а також у районах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії держави, що формально чи фактично є учасником воєнних дій проти України;
на період дії воєнного стану, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
В особливий період, крім періодів проведення мобілізації та дії воєнного стану, військова служба для військовослужбовців, строк контракту яких закінчився, може бути продовжено за новими контрактами на строки, визначені частиною четвертою цієї статті.
У підпункті 1 пункту 27 Положення №1115/2009 визначено, що днем припинення (розірвання) контракту є, зокрема день закінчення строку контракту.
Відповідно до пункту 267 Положення №1115/2009 контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці Держприкордонслужби, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби з підстав, визначених частиною п`ятою статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, зокрема з ініціативи військовослужбовця за наявності підстав, передбачених підпунктом “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
Згідно з пунктом 270 Положення №1115/2009 звільнення військовослужбовців Держприкордонслужби здійснюється посадовими особами, визначеними цим Положенням, у межах наданих їм повноважень.
Як встановлено судом зі змісту пункту 1 контракту від 27 вересня 2022 року, ОСОБА_1 , ознайомившись із законами та іншими нормативно-правовими актами України, які регулюють порядок проходження військової служби в Державній прикордонній службі України, добровільно взяв на себе зобов`язання: за наявності бажання продовжити військову службу після закінчення строку дії контракту не пізніше ніж за три місяці до дня закінчення цього строку подати відповідний рапорт у порядку підпорядкування посадовій особі, уповноваженій укладати новий контракт.
Пунктом 3 контракту обумовлено, що він є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на три роки з 27 вересня 2022 року по 26 вересня 2025 року. Контракт може бути достроково припинено (розірвано) з ініціативи органу Державної прикордонної служби України або громадянина України в порядку та на підставах, визначених Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України.
Отже, у розглядуваному випадку контракт, укладений під час дії воєнного стану, набрав чинності 27 вересня 2022 року, є строковим - укладався на три роки, по 26 вересня 2025 року. У зв`язку із закінченням строку дії контракту у військовослужбовця (позивача) виникає право на звільнення з військової служби, а у відповідного органу військового управління (відповідача) - обов`язок забезпечити його реалізацію.
Відмовляючи позивачу у задоволенні рапорту від 13 квітня 2026 року про звільнення з військової служби на підставі підпункту “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ (а.с.32), відповідач покликається на те, що до закінчення строку контракту від 27 вересня 2022 року (тобто до 26 вересня 2025 року) той не звертався з рапортом про звільнення з військової служби по закінченню дії строку контракту, тому його дію було продовжено відповідачем в одноособовому порядку.
Суд зауважує, що за приписами підпункту 1 пункту 34 Положення №1115/2009 новий контракт про проходження військової служби повинен бути укладений уповноваженими на те посадовими особами з військовослужбовцями, в яких закінчується строк попереднього контракту, - не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку чинного контракту.
Відповідно до пункту 35 Положення №1115/2009 для укладення нового контракту військовослужбовець, у якого закінчується строк попереднього контракту, не пізніше ніж за три місяці до закінчення зазначеного строку подає у порядку підпорядкування рапорт посадовій особі, зазначеній у пункті 29 цього Положення.
Начальник, уповноважений укласти новий контракт з військовослужбовцем, який виявив таке бажання, приймає рішення про укладення нового контракту або про відмову в його укладенні не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку чинного контракту.
Строки, зазначені в абзацах першому та другому цього пункту, можуть бути скорочені за згодою сторін, але не менше ніж до двох тижнів.
Згідно із пунктом 39 Положення №1115/2009 військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом та своєчасно не виявили бажання укласти новий контракт, звільняються з військової служби в установленому порядку, крім випадків, визначених пунктом 2 частини восьмої статті 23 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Суд відхиляє доводи відповідача про продовження строку дії контракту з огляду на неповідомлення позивачем про небажання продовжувати військову службу не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту. 
Відсутність рапорту за три місяці до закінчення строку контракту не є “мовчазною згодою” на продовження служби та не може бути бути підставою для примусового продовження контракту, адже строк для повідомлення військовослужбовцем про небажання продовжувати військову службу після закінчення строку дії контракту, укладеного під час дії воєнного стану, у законодавстві не встановлений, а приписи пункту 35 Положення №1115/2009 визначають необхідність подання військовослужбовцем такого рапорту виключно для укладення нового контракту, якщо останній виявив таке бажання. 
У справі, що розглядається, позивач не подавав рапорт на продовження строку дії контракту від 27 вересня 2022 року (укладення нового контракту) та доказів протилежного суду не надано.
Однак наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 26 вересня 2025 року №1060-ОС старшому сержанту ОСОБА_1 одноособово, без з`ясування бажання останнього, продовжено дію контракту понад встановлені строки з 27 вересня 2025 року на період дії воєнного стану.
Про небажання продовжувати військову службу свідчить поданий позивачем рапорт від 13 квітня 2026 року про звільнення на підставі підпункту “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-XII у зв`язку із закінченням дії означеного контракту від 27 вересня 2022 року. Подання рапорту зумовлено тим, що відповідач не дотримав пункту 39 Положення №1115/2009, який зобов`язує у разі, якщо військовослужбовець своєчасно не виявив бажання укласти новий контракт, звільнити його з військової служби в установленому порядку, крім випадків, визначених пунктом 2 частини восьмої статті 23 Закону №2232-ХІІ.
Крім того, аналіз пунктів 30 та 31 Положення №1115/2009, якими нормативно врегульовано порядок укладення контракту, дає можливість суду дійти висновку, що оскільки контракт укладається у двох примірниках, підписується сторонами контракту, один примірник контракту зберігається в особовій справі військовослужбовця, другий - у військовослужбовця, а відтак будь-які зміни, які вносяться у такий контракт, повинні узгоджуватись сторонами укладення такого, підписувати зміни повинні сторони, які погодили внести такі зміни, отримавши свій примірник, як доказ погодження волевиявлення.
Наведене відображено у пункті 4 контракту, підписаного позивачем та відповідачем, де зазначено, що зміни та доповнення до контракту вносяться тільки за згодою сторін у письмовій формі та не можуть суперечити законодавству.
Суд наголошує, що конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих суб`єктам владних повноважень. Якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.
У цьому випадку відповідач не довів, що позивач надавав згоду чи висловив сам бажання укласти новий контракт з метою продовження військової служби. Будь-яких документів, які підтверджують вжиття відповідачем заходів узгодження з позивачем внесення змін та доповнень до контракту, а також досягнення між сторонами відповідної згоди на продовження дії контракту чи укладення нового, що засвідчується підписами сторін контракту, матеріали справи не містять.
Отже, відповідач всупереч Положенню №1115/2009 прийняв наказ від 26 вересня 2025 року №1060-ОС, яким в одноособовому порядку фактично продовжив строк дії контракту, що не відповідає вимогам чинного законодавства.
Зважаючи на законодавче регулювання спірних правовідносин та на підставі наданих частиною другою статті 9 КАС України повноважень щодо виходу за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, суд дійшов висновку про протиправність та скасування пункту 4 наказу відповідача від 26 вересня 2025 року №1060-ОС, яким продовжено дію контракту позивача понад встановлені строки.
Суд вважає, що позивач мав право на звільнення зі служби за підпунктом “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ (як такий, що уклав контракт під час дії воєнного стану), а тому бездіяльність відповідача щодо незвільнення позивача з військової служби є протиправною.
Обираючи ефективний спосіб захисту порушеного права позивача у спірних відносинах, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ - у зв`язку із закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Керуючись статтями 2, 72-77, 244-246, 255, 262 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_4 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо незвільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”.
Визнати протиправним та скасувати пункт 4 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 26 вересня 2025 року №1060-ОС “По особовому складу” про продовження ОСОБА_1 дії контракту понад встановлені строки.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк