РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

13 липня 2026 року 	м. Рівне	№460/4440/26	

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Борискіна С.А., розглянувши за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом
 	ОСОБА_1 	
до	Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві 	
 	про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, -	

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, в якому просить суд:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 20.01.2026 №172050007920 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 починаючи із 18.11.2025 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зарахувавши до її загального страхового стажу період зайняття підприємницькою діяльністю з 25.01.2001 по 31.12.2009.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що має право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, звернулась до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до вимог ст.55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", подавши усі необхідні документи, однак отримала рішення про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
Ухвалою суду від 16.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.
Відзив відповідачем не подано, а відтак у відповідності до вимог ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається за наявними у ній матеріалами.
Суд з`ясував зміст та підстави заяв по суті спору, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази та встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 звернулася до Пенсійного органу із заявою про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
За принципом екстериторіальності подані позивачем документи для вирішення питання про призначення пенсії надійшли до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 20.01.2026 №172050007920 відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком з підстав відсутності необхідного страхового стажу.
Відповідач в рішенні про відмову у призначенні пенсії за віком зазначив, що документами не підтверджено право зниження пенсійного віку на 6 років, оскільки не зараховано перебування у зоні гарантованого добровільного відселення періодів з 21.05.2019 по 26.09.2025, згідно довідки про проживання від 26.09.2025 №545, оскільки згідно трудової книжки НОМЕР_1 заявниця з 24.07.2018 працює в м. Рівне (яке не відноситься до забрудненої зони), та з 11.01.1999 по 20.05.2019, оскільки згідно прописки в паспорті проживала в с. Городище Рівненської області, яке не відноситься до забрудненої території.
Крім того, відповідачем не зараховано до загального страхового стажу також період зайняття позивачем підприємницькою діяльністю з 25.01.2001 по 31.12.2009.
Вважаючи таке рішення органу Пенсійного фонду протиправним, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991 (далі Закон №796-XII).
Статтею 49 Закону №796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі – Закон №1058-IV).
Зокрема, ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років.
Відповідно до абзацу 1 статті 55 Закону №796-ХІІ, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Згідно з абзацом 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-ХІІ, потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Щодо не зарахування відповідачем перебування ОСОБА_1 у зоні гарантованого добровільного відселення з 21.05.2019 по 26.09.2025, суд зазначає наступне.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі - Порядок №22-1).
Відповідно до п.2.1 Порядку №22-1, при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які засвідчують особливий статус особи: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року №122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями).
Таким чином, вказаними вище положеннями Порядку №22-1 чітко відображено які саме документи засвідчують особливий статус особи, що потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи. 
Судом встановлено, що до заяви про призначення пенсії від 18.11.2025 позивачем додано довідку Полицької сільської ради Вараського району Рівненської області від 26.09.2025 №545 про періоди проживання в зоні гарантованого добровільного відселення та дублікат посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) Серії НОМЕР_2 , виданого Рівненською обласною державною адміністрацією.
Згідно зі ст. 65 Закону №796-ХІІ документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи".
Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади. Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 року №501 (далі – Порядок №501, в редакції, чинній станом на дату видачі позивачу вперше посвідчення у 1993 році), передбачено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
З аналізу наведених норм слідує, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи". Довідки про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах від 21 листопада 2006 року у справі №21-1048во06, від 04 вересня 2015 року у справі №690/23/15-а, Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2018 року у справі №344/9789/17, від 24 жовтня 2019 року у справі №152/651/17, 25 листопада 2019 року у справі №464/4150/17 та від 27 квітня 2020 року у справі №212/5780/16-а.
Пунктом 5 Порядку №501 передбачено, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років і відселені або самостійно переселилися з цих територій, а також постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.
Видавши позивачу посвідчення Серії Б категорії 3, держава в особі Рівненської обласної державної адміністрації визнала, що позивач має право користуватися пільгами, визначеними Законом №796-ХІІ, в тому числі, правом на зниження пенсійного віку при призначенні пенсії за віком.
Окрім цього, довідкою Полицької сільської ради Вараського району Рівненської області від 26.09.2025 №545 підтверджується те, що позивач: «проживала в с. Полиці, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (категорія 3) внаслідок аварії на ЧАЕС, з 10.11.1967 р. по 19.09.1983 р., з 01.08.1987 р. по 22.04.1993 р.; зареєстрована в АДРЕСА_1 , яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (категорія 3) внаслідок аварії на ЧАЕС, з 21.05.2019 р. по даний час. Підстава: Будинкова книга №3 с. Полиці; погосподарська книга №3 за 1986-1990 рр., особовий рахунок № НОМЕР_3 ; погосподарська книга №3 за 1986-1990 рр., особовий рахунок №285; погосподарська книга №13 за 1986-1990 рр., особовий рахунок №926; погосподарська книга №1 за 1991-1995 рр., особовий рахунок №61; погосподарська книга №3 за 2016-2020 рр., номер об`єкта погосподарського обліку 03-0239-1; погосподарська книга №3 за 2021-2025 рр., номер об`єкта погосподарського обліку 03-0242-1. Територія села віднесена до зони гарантованого добровільного відселення згідно постанови Кабінету Міністрів УРСР від 23 липня 1991 р. №106».
Також, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 проживала в зоні гарантованого добровільного відселення з 01.08.1987 по 22.04.1993 та з 21.05.2019 по 26.09.2025 (дату видачі довідки), що сукупно складає 5 років 5 місяців 1 день станом на 01.01.1993 і понад 12 років загалом.
Так, спірним є факт проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення з 21.05.2019 по 26.09.2025 (дату видачі довідки) у зв`язку з роботою на ПрАТ «РІВНЕАЗОТ», яке розташоване в с. Городок Рівненського району Рівненської області.
Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 року №637 затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі – Порядок №637).
Згідно з п.п. 1 та 2 вказаного Порядку №637 за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Пунктом 3 Порядку №637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка і лише за відсутності останньої або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Суд зазначає, що позивачем до заяви про призначення пенсії за віком надавалась відповідачу довідка від 15.11.2023 №118, видана ПрАТ «РІВНЕАЗОТ», за змістом якої: « ОСОБА_1 дійсно працює на Приватному акціонерному товаристві «РІВНЕАЗОТ» за професією (посадою) старший охоронник з 27.04.2018 із графіком роботи доба через три, а у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану з 24.02.2022 р. працює по зміненому графіку доба через дві».
Крім того, вказане підтверджується довідкою від 18.02.2026 №34, видана ПрАТ «РІВНЕАЗОТ», зі змісту якої слідує, що ОСОБА_1 з 27.04.2018 по 18.02.2026 (дату видачі довідки) працювала на ПрАТ «РІВНЕАЗОТ».
Разом з тим, у довідці від 18.02.2026 №34 зазначено, що графік роботи №741 (однозмінний, чотирибригадний, початок зміни о 08 год. 00 хв., закінчення о 08 год. 00 хв. наступної доби).
Суд зауважує, що довідками від 15.11.2023 №118 та від 18.02.2026 №34 підтверджується позмінна робота ОСОБА_1 , звідки висновується те, що право позивача на позмінну роботу ніяким чином не може спростовувати факту її постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджується належними і допустимими доказами.
За загальним правилом, погосподарський облік вівся в погосподарських книгах, а основним об`єктом погосподарського обліку було домогосподарство - об`єкт, члени якого мали реєстрацію місця проживання на території населеного пункту.
Із наданої довідки від 26.09.2025 №545, яка видана позивачу на підставі погосподарських книг, перелік і періоди щодо яких зазначались вище, вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно з 10.11.1967 р. по 19.09.1983 р., з 01.08.1987 р. по 22.04.1993 р. проживала та з 21.05.2019 по 26.09.2025 (дату видачі довідки) зареєстрована в с. Полиці, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (категорія 3).
Таким чином, позивач не виїжджала у спірний період із зони гарантованого добровільного відселення, внаслідок чого набула статус потерпілої особи, який підтверджений відповідним дублікатом посвідчення Серія НОМЕР_4 .
Відповідно до ч. 1 ст. 48 Кодексу законів про працю трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Таким чином, не підтверджено проживання позивача в іншій, окрім зони гарантованого добровільного відселення, а трудова книжка не відноситься до документів, які можуть підтверджувати або спростовувати період проживання потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи в зоні гарантованого добровільного відселення.
Відтак, позивач проживши в зоні гарантованого добровільного відселення понад 12 років, зокрема повних 5 років станом на 01.01.1993 набула право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзац 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-ХІІ з дня досягнення нею 54 річного віку.
Як зазначено в ч. 1 ст. 55 Закону для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку вимагається наявність відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Частиною 1 ст. 26 Закону №1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 років.
Відтак, для призначення ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років – у 54 роки, позивач повинна була мати станом на 2021 рік не менше 22 років загального страхового стажу (28 років загальні вимоги щодо стажу – 6 років, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку).
Із заявою про призначення пенсії позивач по досягненню 54 річного віку не зверталась, однак, подала заяву про призначення пенсії 18.11.2025 – по досягненню нею повних 58 років.
Судом встановлено, що на дату подання заяви Пенсійному органу 18.11.2025 позивач досягла повних 58 років.
Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону №1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року.
Позивач, маючи право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 6 років (63 роки – 6 років=57 років), звернулась із заявою про призначення пенсії після досягнення 58 річного віку, а тому, необхідний для неї мінімальний страховий стаж склав 15 років (21 рік стаж у 63 роки, знижений на кількість років зниження пенсійного віку – 6 років).
Тому, суд зазначає, що для реалізації у ОСОБА_1 її права на призначення пенсії по досягненню 58 річного віку у неї повинно було бути не менше 15 років загального страхового стажу.
Щодо не зарахування періоду зайняття позивачем підприємницькою діяльністю з 25.01.2001 по 31.12.2009.
Судом встановлено, що свідоцтвом Серія В00 № НОМЕР_5 підтверджується реєстрація ФОП ОСОБА_1 25.01.2001.
Законом України від 03.10.2017 №2148-VIII розділ XV Прикінцеві положення Закону №1058-ІV доповнено пунктом 3-1, яким передбачено, що до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку:
з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності;
з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).
Також постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2018 №793 доповнено пункт 4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, новим абзацом, зокрема: періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 року по 31 грудня 2003 року зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з січня 2004 року по 31 грудня 2017 року за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.
Отже, законодавчо були змінені умови щодо зарахування до страхового стажу періодів ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування.
За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку, надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01 січня 2004 року - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку.
З 06.09.1996 набрала чинності Інструкція про порядок обчислення і сплати підприємствами, установами, організаціями та громадянами страхових внесків до Пенсійного фонду України, а також обліку надходження і витрачання його коштів, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України №11-1 від 06.09.96.
Як передбачено пунктом 2.7 Інструкції №11-1, платниками обов`язкових страхових внесків до Пенсійного фонду є, зокрема, громадяни, які займаються індивідуальною підприємницькою діяльністю, а також адвокати, їх помічники, приватні нотаріуси та інші громадяни, діяльність яких заснована на приватній власності фізичної особи та виключно її праці (в редакції Інструкції №11-1, чинній з 29.07.97 - фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, які не використовують працю найманих працівників, адвокати, приватні нотаріуси).
Згідно з п. 4.7 Інструкції №11-1, тариф обов`язкових страхових внесків до Пенсійного фонду для платників, зазначених у пункті 2.7 цієї Інструкції - 33,6 відсотка суми доходу (в редакції Інструкції №11-1, чинній з 29.07.97 - 32 відсотки від суми оподатковуваного доходу (прибутку), яку обчислено в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства України).
Відповідно до пункту 7.2 Інструкції №11-1 страхові збори сплачуються платниками, зазначеними в пункті 2.7 цієї Інструкції, щоквартально із сум фактично одержаного доходу за звітний період (квартал) не пізніше як 20 квітня, 20 липня, 20 жовтня і 1 лютого наступного року за звітним. При цьому сплата зборів за четвертий квартал календарного року проводиться авансом до 15 грудня із суми очікуваного (оцінного) доходу за цей період.
Пунктом 18.4 Інструкції №11-1 передбачено, що платники внесків, зазначені в пп.2.2, 2.3, 2.4, 2.7 цієї Інструкції, зобов`язані зберігати облікові дані про нарахування, утримання та сплату страхових внесків до Пенсійного фонду протягом трьох років.
Пунктом 19 Інструкції №11-1 визначено відповідальність платників внесків. Згідно з п. 17.1 контроль за правильним нарахуванням, своєчасним і повним перерахуванням та надходженням внесків, інших платежів, а також витрачанням коштів Пенсійного фонду здійснюється органами Пенсійного фонду.
Як передбачено пунктом 7.7 Інструкції №11-1, орган Пенсійного фонду видає довідку про сплату страхових зборів (додаток №4 цієї Інструкції) платникам, що припинили підприємницьку діяльність або змінили місце проживання, а також для подання її до органів соціального захисту населення при призначенні або перерахунку пенсії.
Отже, у період з 06.09.1996 сплата внесків до Пенсійного фонду була обов`язковою в тому числі для фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність та не використовують працю найманих працівників. За порушення порядку сплати внесків до Пенсійного фонду Інструкцією №11-1 передбачено відповідальність.
При цьому обов`язки щодо видачі довідки згідно з додатком №4, контролю за правильним нарахуванням, своєчасним і повним перерахуванням та надходженням внесків покладався на органи Пенсійного фонду України.
З урахуванням законодавства про порядок сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України, яке діяло у період здійснення позивачем підприємницької діяльності з 06.09.1996 по 14.12.2001 (Інструкція №11-1), суд зазначає, що відомості про страховий стаж за вказаний період можуть бути враховані на підставі довідки за формою, передбаченою додатком №4 до Інструкції №11-1, або на підставі облікових даних про сплату страхових внесків, ведення яких віднесено до функцій органів Пенсійного фонду України.
При цьому, обов`язок щодо перевірки відомостей про сплату позивачем внесків до Пенсійного фонду України покладається на відповідача.
Як вбачається з матеріалів справи, органом Державної податкової служби підтверджено, що ОСОБА_1 не має податкового боргу зі сплати єдиного внеску та інших заборгованостей з платежів, звідки слідує те, що позивач була платником страхових внесків в спірний період з 25.01.2001 по 31.12.2009.
Крім того, листом ГУ ПФУ в Рівненській області від 19.02.2026 №1700-0704- 8/13792 стверджується, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) перебуває на обліку в управлінні з 29.01.2001 по 31.12.2010 року — як платник страхових внесків, з 01.01.2011 по даний час — як платник єдиного соціального внеску.
У вказаному вище листі також зазначено надходження коштів, сплачених позивачем за період з 01.01.2004 по 30.09.2013.
Отже, належними доказами підтверджується сплата страхових внесків ОСОБА_1 , що свідчить про протиправність не зарахування відповідачем періоду зайняття підприємницькою діяльністю з 25.01.2001 по 31.12.2009.
Водночас, відповідач не надав доказів, що підтверджують або спростовують сплату позивачем страхових внесків до Пенсійного фонду України у спірний період, зокрема, звіти форми №4-ПФ, передбачені Інструкцією №5-5, документи, які щокварталу подавалися платниками відповідно до вимог Інструкції №11-1, облікові дані про наявність у позивача недоїмки або інші письмові докази про сплату страхових внесків за вказаний період.
Суд зазначає, що відсутність в індивідуальних відомостях про застраховану особу інформації за період 25.01.2001 по 31.12.2009 без перевірки облікових даних про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України, зокрема, звітів форми №4-ПФ, що передбачені Інструкцією №5-5, документів, які щокварталу подавалися платниками відповідно до вимог Інструкції №11-1, облікових даних про наявність у ОСОБА_1 недоїмки або інших письмових доказів щодо сплати страхових внесків за вказаний період - не може бути підставою для відмови у зарахуванні вказаного періоду до страхового стажу позивача.
Спрощена система оподаткування, обліку та звітності була запроваджена Указом Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва» №727/98 від 03.07.1998, який діяв до 01.01.2012, зокрема, для фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створенн юридичної особи.
З 01.01.2012 і по даний час діють положення Податкового кодексу України, у главі 1 розділу XIV якого встановлено правові засади застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності, а також справляння єдиного податку.
Пунктом 291.2. статті 291 цієї глави визначено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності це особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.
Отже, належними доказами, якими підприємець, який перебував на загальній чи спрощеній системі оподаткування, може підтвердити свій стаж можуть бути документи про сплату страхових внесків, а саме до 01.07.2000 - довідка Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків, після 01.07.2000р. - довідка із бази даних реєстру зарахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку.
Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26.10.2018 по справі №643/20104/15-а.
Матеріалами справи підтверджується, що в період з 25.01.2001 позивач оплачувала страхові внески щоквартально, водночас до її загального страхового стажу періоди зайняття підприємницькою діяльністю з 25.01.2001 зараховані виключно з 01.01.2010 по 31.12.2013, з 01.05.2014 по 02.05.2014, з 01.10.2014 по 02.10.2014, що свідчить про протиправність поведінки такого Пенсійного органу.
Вказане свідчить про те, що відповідач відмовивши ОСОБА_1 у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку, діяв не на підставі, не в межах та не у спосіб, що визначені чинним законодавством.
Відтак, станом на дату прийняття відповідачем оскарженого рішення про відмову в призначенні пенсії від 20.01.2026 №172050007920 загальний страховий стаж позивача становив понад 36 років.
Оскільки ОСОБА_1 підтверджено, що станом на 01.01.1993 вона прожила у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років з 01.08.1987 по 01.01.1993 (5 років 5 місяців 1 день), а станом на дату звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком – 12 років, то зазначене дає підстави позивачу на призначення пенсії по зменшенню пенсійного віку на 6 років (3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку) та додатково 1 рік за повних 2 років проживання, роботи, (відповідно пенсійний вік 63 – 6 (зниження пенсійного віку) = у 57 років – набуття права на призначення пенсії, а як наслідок зниження страхового стажу з 21 необхідних років до 15).
За наведених обставин, порушені права, свободи та інтереси позивача підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 20.01.2026 №172050007920, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити та виплатити ОСОБА_1 починаючи із 18.11.2025 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зарахувавши до її загального страхового стажу період зайняття підприємницькою діяльністю з 25.01.2001 по 31.12.2009.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач всупереч вимогам КАС України не довів правомірності рішення про відмову в призначенні пенсії. Натомість позовні вимоги підтверджені належними й допустимими доказами, а тому позов підлягає задоволенню повністю.
Враховуючи результати судового розгляду справи, документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 139 КАС України суд присуджує на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - суб`єкта владних повноважень. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 20.01.2026 №172050007920 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 починаючи із 18.11.2025 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зарахувавши до її загального страхового стажу період зайняття підприємницькою діяльністю з 25.01.2001 по 31.12.2009.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1064,96 грн. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст рішення складений 13 липня 2026 року 
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_6 ) 
Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, 16,м. Київ,04053, ЄДРПОУ/РНОКПП 42098368) 

Суддя       С.А. Борискін