| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/1452/25 Суддя (судді) першої інстанції: Валентина ЯНКІВСЬКА

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий суддя Парінов А.Б.,
судді:  Беспалов О.О.,
Кравченко Є.Д.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради, у якому просили визнати протиправним та скасувати рішення комісії департаменту про відсутність підстав для встановлення статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни ОСОБА_1 та її дітям - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , оформлене витягом з протоколу № 32 від 20.08.2024, та зобов`язати департамент прийняти рішення про надання їм такого статусу.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року позов задоволено: визнано протиправним і скасовано рішення комісії, оформлене витягом з протоколу № 32 від 20.08.2024, та зобов`язано департамент прийняти рішення про надання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і ОСОБА_2 статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни і видати відповідні посвідчення.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до пункту 4 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII чинність цього Закону поширюється на дітей померлих учасників бойових дій, які навчаються за денною формою, до досягнення ними 23 років, а оскільки ОСОБА_4 за життя мав статус учасника бойових дій, то члени його родини мають право на статус члена сім`ї померлого ветерана війни. Лист Міністерства у справах ветеранів України від 02.08.2024 суд до уваги не взяв, визнавши його таким, що має інформаційний та рекомендаційний характер.
Не погоджуючись з рішенням, Департамент соціальної політики Черкаської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. 
На обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права. Зазначає, що відповідно до постанови Центральної військово-лікарської комісії від 13.04.2024 причина смерті ОСОБА_4 пов`язана з проходженням військової служби, однак таке формулювання, на думку апелянта, не відповідає вимогам абзацу першого пункту 1 статті 10 Закону № 3551-XII, яким визначено необхідний причинно-наслідковий зв`язок смерті з пораненням (контузією, каліцтвом), одержаним під час захисту Батьківщини, або із захворюванням, пов`язаним із перебуванням на фронті чи одержаним під час воєнних дій та конфліктів. Вважає безпідставним посилання суду на пункт 4 статті 10 зазначеного Закону, оскільки підставою для відмови було саме ненадання висновку військово-лікарської комісії про причину смерті, передбачену законом. Наголошує, що сам факт належності особи до членів сім`ї не є безумовною підставою для встановлення відповідного статусу, а орган державної влади відповідно до статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, зазначаючи, що апеляційна скарга не спростовує висновків суду; що скасування раніше наданого статусу не є предметом цього спору; що ОСОБА_4 мав статус учасника бойових дій, а отже був ветераном війни; що згідно з висновком Центральної військово-лікарської комісії захворювання та причина смерті пов`язані з проходженням військової служби, яке охоплює й участь у бойових діях; що син померлого навчається у закладі вищої освіти за денною формою; і що зв`язок захворювання та смерті зі службою підтверджено також при вирішенні питання про одноразову грошову допомогу.
Колегія суддів встановила такі обставини. 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та мав статус ветерана війни - учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 30.03.2023. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер у лікарні внаслідок ішемічної хвороби серця з артеріальною гіпертензією та гострої серцево-судинної недостатності.
Рішенням 12 Регіональної військово-лікарської комісії (протокол № 3904 від 22.12.2023) захворювання та причину смерті ОСОБА_4 визнано такими, що пов`язані із захистом Батьківщини, на підставі чого комісія департаменту надала ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 статус члена сім`ї загиблого Захисника України за пунктом 5 частини першої статті 10-1 Закону № 3551-XII.
Рішенням Центральної військово-лікарської комісії (протокол № 2626 від 13.04.2024) постанову 12 Регіональної військово-лікарської комісії скасовано та встановлено, що захворювання, яке призвело до смерті ОСОБА_4 , і причина смерті пов`язані з проходженням військової служби. У зв`язку із цим раніше наданий статус члена сім`ї загиблого Захисника України з позивачів знято (витяг з протоколу № 28 від 10.07.2024).
За зверненням Черкаської міської ради (запит № 10020-01-1/1 від 25.07.2024) Міністерство у справах ветеранів України листом № 12657/5/5.1-24 від 02.08.2024 повідомило, що формулювання причини смерті "пов`язане з проходженням військової служби" не відповідає вимогам абзацу першого пункту 1 статті 10 Закону № 3551-XII. Рішенням комісії департаменту, оформленим витягом з протоколу № 32 від 20.08.2024, ОСОБА_1 та її дітям відмовлено у встановленні статусу члена сім`ї померлого ветерана війни за абзацом першим пункту 1 статті 10 Закону. Саме це рішення є предметом оскарження у цій справі.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з такого. 
Відповідно до абзацу першого пункту 1 статті 10 Закону № 3551-XII до сімей загиблих (померлих) ветеранів війни належать сім`ї осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби (у тому числі на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів.
Наведена норма пов`язує набуття статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни з певним характером смерті. Якщо смерть настала від захворювання, ця норма вимагає, щоб захворювання було пов`язане з перебуванням на фронті або одержане в період проходження військової служби саме під час воєнних дій та конфліктів. Таким чином, визначальним є причинний зв`язок захворювання з перебуванням на фронті чи з воєнними діями, а не сам по собі факт проходження військової служби.
У цій справі смерть ОСОБА_4 настала внаслідок захворювання - ішемічної хвороби серця, а не внаслідок поранення, контузії чи каліцтва. А отже частина норми, що стосується смерті від поранення (контузії, каліцтва), до спірних відносин не застосовується, і підстава для статусу могла б існувати лише за умови, що захворювання пов`язане з перебуванням на фронті або одержане під час воєнних дій та конфліктів.
Причинний зв`язок захворювання, що призвело до смерті військовослужбовця, з обставинами проходження ним служби встановлює військово-лікарська комісія в порядку, визначеному Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402. Пункт 21.5 розділу II цього Положення передбачає різні формулювання постанови про причинний зв`язок, зокрема "пов`язане із захистом Батьківщини" (підпункт "а") та "пов`язане з проходженням військової служби" (підпункт "є"). Ці формулювання мають різний правовий зміст: перше засвідчує зв`язок захворювання із захистом Батьківщини, друге - лише зв`язок із самим фактом проходження служби.
У цій справі первісний висновок 12 Регіональної військово-лікарської комісії про зв`язок захворювання та смерті ОСОБА_4 із захистом Батьківщини був скасований Центральною військово-лікарською комісією, яка постановою від 13.04.2024 встановила, що захворювання, яке призвело до смерті, і причина смерті пов`язані саме з проходженням військової служби. А отже уповноважений на встановлення причинного зв`язку орган визначив цей зв`язок за формулюванням підпункту "є" пункту 21.5 Положення, тим самим виключивши зв`язок захворювання із захистом Батьківщини та з бойовими діями.
За таких обставин захворювання, від якого помер ОСОБА_4 , не відповідає умові абзацу першого пункту 1 статті 10 Закону № 3551-XII, оскільки компетентний орган установив його зв`язок виключно з проходженням військової служби, а не з перебуванням на фронті чи з воєнними діями та конфліктами. Таким чином, правових підстав для встановлення позивачам статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни за цією нормою немає.
Наявність у ОСОБА_4 за життя статусу учасника бойових дій цього висновку не змінює. Такий статус підтверджує участь військовослужбовця у бойових діях, проте кваліфікацію причини смерті здійснює військово-лікарська комісія, яка визначила зв`язок захворювання лише з проходженням служби. Сам факт проходження служби в період воєнних дій не означає, що конкретне захворювання одержане під час воєнних дій у розумінні абзацу першого пункту 1 статті 10 Закону; для цього потрібен установлений причинний зв`язок захворювання саме з воєнними діями, якого військово-лікарська комісія не встановила, а навпаки - визначила інший характер цього зв`язку.
Подібний підхід застосовує і Верховний Суд, який послідовно розрізняє смерть військовослужбовця від бойового ураження та від захворювання і виходить із того, що сам по собі висновок військово-лікарської комісії про зв`язок захворювання із захистом Батьківщини або з проходженням військової служби не є безумовною підставою для надання відповідної соціальної гарантії, якщо матеріалами справи не підтверджено обставин, з якими закон пов`язує її виникнення (постанова Верховного Суду від 16 червня 2026 року у справі № 620/10029/24).
Що ж до висновку суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову за пунктом 4 статті 10 Закону № 3551-XII, то він є помилковим. Ця норма поширює чинність Закону на дітей померлих учасників бойових дій, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти, до досягнення ними 23 років, і визначає коло осіб, на яких поширюється дія Закону, а не матеріальну підставу набуття статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, яку встановлює абзац перший пункту 1 статті 10. Пункт 4 статті 10 не скасовує передбаченої абзацом першим пункту 1 цієї статті умови щодо характеру смерті ветерана: він застосовується за умови, що особа належить до членів сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, тобто що смерть відповідає абзацу першому пункту 1 статті 10. Оскільки ця умова не дотримана, відсутні підстави й для застосування пункту 4 статті 10.
Крім того, суд першої інстанції застосував пункт 4 статті 10 Закону до всіх позивачів, тоді як ця норма стосується виключно дітей, які навчаються. ОСОБА_1 не є дитиною померлого, а ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час виникнення спірних відносин була малолітньою і не навчалася у закладі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої чи вищої освіти. А отже пункт 4 статті 10 на них не поширюється в будь-якому разі.
Не змінює наведених висновків і посилання представника позивачів на те, що зв`язок захворювання та смерті з проходженням служби підтверджено також при вирішенні питання про одноразову грошову допомогу, оскільки підставою для встановлення статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни є визначений абзацом першим пункту 1 статті 10 Закону № 3551-XII характер причинного зв`язку, а не факт призначення інших виплат, умови надання яких визначені окремими нормами. Те, що лист Міністерства у справах ветеранів України від 02.08.2024 не є нормативно-правовим актом, на правильність висновку про відсутність підстав для статусу не впливає, оскільки відмова комісії ґрунтується не на цьому листі, а на встановленому Центральною військово-лікарською комісією характері причинного зв`язку та на приписах абзацу першого пункту 1 статті 10 Закону № 3551-XII.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності рішення покладається на відповідача. Департамент, відмовляючи у встановленні статусу, діяв на підставі висновку Центральної військово-лікарської комісії та в межах абзацу першого пункту 1 статті 10 Закону № 3551-XII, а тому його рішення є правомірним. Таким чином, оскаржуване рішення комісії, оформлене витягом з протоколу № 32 від 20.08.2024, прийняте відповідно до закону, а висновки суду першої інстанції про його протиправність є помилковими. Знаходять підтвердження і доводи апелянта про те, що приналежність особи до кола членів сім`ї померлого сама по собі не є безумовною підставою для встановлення відповідного статусу, та про обов`язок органів державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України): статус члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни надається виключно за наявності визначеної абзацом першим пункту 1 статті 10 Закону № 3551-XII причини смерті, а департамент, установивши за висновком Центральної військово-лікарської комісії її відсутність, діяв у межах наданих йому повноважень.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 КАС України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
За наведеного колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради - задовольнити.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.
Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді: О.О. Беспалов
Є.Д. Кравченко

(Повний текст постанови суду виготовлено 15 вересня 2026 року)