Ширяївський районний суд Одеської області

29.07.2026 | Справа №: 518/1155/26 Провадження № 2-а/518/11/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2026 селище Ширяєве
Ширяївський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді Гуржій А.В.,
за участю:
секретаря судового засідання Майнич В.О.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Головного управління Національної поліції в Одеській області Ясинецької Ю.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2026 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі – відповідач, ГУНП в Одеській області) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 05 червня 2026 року у ранковий час позивач, керуючи транспортним засобом Renault Kangoo, державний номерний знак НОМЕР_1 , здійснював з`їзд на міст у напрямку с. Троїцьке Подільського району, де був зупинений капітаном поліції Відділу поліції № 1 (смт Любашівка) Подільського районного управління поліції ГУНП в Одеській області Шипом М.О. Після перевірки документів поліцейським було винесено постанову серії ЕНА № 7315774 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною п`ятою статті 121 КУпАП.
Позивач зазначає, що під час винесення оскаржуваної постанови поліцейським було допущено істотні порушення вимог законодавства, не з`ясовано всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, у зв`язку з чим вважає постанову необґрунтованою та незаконною. Крім того, на думку позивача, у його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 121 КУпАП.
Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №7315774 від 05.06.2026 та закрити провадження у справі.
Ухвалою суду від 22.06.2026 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
01.07.2026 до суду від представника відповідача надійшла заява про продовження процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву. Заява мотивована тим, що матеріали, необхідні для підготовки обґрунтованого відзиву та формування аргументованих заперечень проти позову, перебувають у Відділі поліції № 1 (смт Любашівка) Подільського районного управління поліції ГУНП в Одеській області, у зв`язку з чим виникла необхідність у продовженні строку для подання відзиву.
Ухвалою суд від 02.07.2026 року відповідачу продовжено процесуальний строк на подання відзиву.
08.07.2026 року представник відповідача надіслав до суду відзив. Зазначив, що оскаржувана постанова винесена уповноваженою посадовою особою в межах наданих законом повноважень, на підставі та у спосіб, визначені законодавством. Відповідач вказував, що доводи позивача про відсутність події та складу адміністративного правопорушення, недоведеність його вини, порушення процедури розгляду справи, нероз`яснення процесуальних прав, а також недостатність доказів є необґрунтованими та не підтверджуються належними і допустимими доказами.
Крім того, відповідач зазначив, що факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення був безпосередньо встановлений працівником поліції під час виконання службових обов`язків, а законодавством не передбачено обов`язкової фото- чи відеофіксації такого правопорушення. На думку відповідача, наявні у справі докази в сукупності підтверджують правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
Також відповідач заперечив доводи позивача щодо порушення його права на захист, зазначивши, що під час розгляду справи поліцейським було дотримано вимог КУпАП, позивачу роз`яснено його процесуальні права та порядок оскарження постанови, що підтверджується відеозаписами з місця події.
Окремо відповідач зазначив, що твердження позивача про упередженість працівника поліції та штучне створення доказів є припущеннями, які не підтверджені належними доказами. На підтвердження правомірності винесення постанови відповідач послався на наявні у матеріалах справи відеозаписи та інші письмові докази, у зв`язку з чим просив у задоволенні адміністративного позову відмовити.
У судовому засіданні позивач наполягав на задоволені позову.
Представник ГУНП в Одеській області у судому засіданні проти задоволення позову заперечував, підтримав доводи, викладені у відзиві, та просив у задоволенні позову відмовити.
Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи.
Дослідивши матеріали справи, докази надані сторонами на підтвердження та спростування позовних вимог в їх сукупності, суд виходить з такого.
Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно зі ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 7315774 від 05.06.2026, складеної поліцейським ВП №1 (смт. Любашівка) Подільського районного управління поліції ГУНП в Одеській області, Шип. М.О., встановлено, що 05.06.2026 о 08:19 год в с. Троїцьке по вул. Незалежності, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом - автомобілем Renault Kangoo, д.н.з. НОМЕР_1 , обладнаному паском безпеки, не був пристебнутий ременем безпеки, чим порушив підпункт «в» правил 2.3. Правил дорожнього руху та вчинив правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 121 КУпАП. 
Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Отже, адміністративне правопорушення це вчинок, який має форму дії або бездіяльності. Проте, щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутні хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.
Постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є беззаперечним доказом вчинення ним правопорушення, оскільки сам по собі опис адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою його об`єктивної сторони. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26.04.2018 року по справі № 338/1/17 та від 29.04.2020 року по справі № 161/5372/17.
На підтвердження факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП, відповідачем до суду надано цифрові файли відеозаписів, які були безпосередньо досліджені судом у судовому засіданні.
За результатами дослідження зазначених відеозаписів судом встановлено, що транспортний засіб перебуває у нерухомому стані та припаркований. На відеозаписах відсутня фіксація моменту руху транспортного засобу, а також відсутнє зображення позивача за кермом автомобіля під час його руху без використання ременя безпеки. З відеозаписів вбачається лише транспортний засіб із дверцятами та подальше спілкування позивача, який перебуває поблизу автомобіля, з працівником поліції.
Таким чином, надані відповідачем відеозаписи фіксують виключно обставини після зупинки транспортного засобу, а саме процес розгляду справи про адміністративне правопорушення, спілкування поліцейського з позивачем та винесення оскаржуваної постанови. При цьому вони не містять жодної інформації, яка б підтверджувала факт керування позивачем транспортним засобом без використання ременя безпеки, покладені в основу постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності.
Отже, надані відповідачем відеозаписи не фіксують факту вчинення позивачем адміністративних правопорушень, передбачених за ч. 5 ст. 121, а також рух транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 . 
Відповідно до ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:письмовими, речовими і електронними доказами;висновками експертів;показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Водночас, належних та достатніх доказів на спростування вищенаведеного, відповідач не надав.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.
В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.
Пунктом 1 ст. 247 КУпАП встановлено, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно з ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
За змістом завдань Кодексу України про адміністративні правопорушення та загальних норм Конституції України, Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, вина особи у вчиненні адміністративного правопорушення має бути доведена належними доказами, а будь-які сумніви і протиріччя повинні трактуватися на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правовій презумпції, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).
У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь.
Така правова позиція висловлене в постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року в справі № 463/1352/16-а.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно з ч. 3 ст. 241 КАС України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.
Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Так, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Вказаний перелік судових рішень, які може приймати суд першої інстанції у цій категорії справ, є вичерпний та не передбачає права суду першої інстанції визнати неправомірними дії суб`єкта владних повноважень, в тому числі і визнавати складену постанову протиправною.
Суд критично оцінює доводи відповідача, оскільки вони не спростовують обставин, на які посилається позивач, та не підтверджують правомірності прийнятого рішення. 
Разом із тим, відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, саме у справах щодо оскарження рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача. 
Отже, саме відповідач повинен був довести належними та допустимими доказами наявність події адміністративного правопорушення та винуватість позивача, а не вимагати від останнього спростування викладених у постанові обставин.
Крім того, всупереч вимогам статті 251 КУпАП, відповідач не навів, які саме докази були покладені в основу оскаржуваної постанови, окрім посилань на безпосереднє сприйняття події працівником поліції. Самі лише твердження поліцейського без їх підтвердження іншими належними та допустимими доказами не можуть безумовно свідчити про доведеність вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення.
Суд також враховує, що надані відповідачем відеозаписи не містять фіксації факту руху транспортного засобу під керуванням позивача без використання ременя безпеки. Відтак зазначені матеріали не підтверджують безпосередньо обставини, покладені в основу постанови, а тому не можуть бути достатнім доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення.
З урахуванням викладеного, суд вважає, що за відсутності належних доказів з боку суб`єкта владних повноважень щодо доведеності правомірності винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за ч. 5 ст. 121, з урахуванням тверджень позивача та письмових доказів на спростування обставин викладених в оскаржуваній постанові, є підставою для задоволення позовних вимог та скасування оскаржуваної постанови.
Розподіл судових витрат.
При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч. 1 ст. 139 КАС України).
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 5 ст. 139 КАС України).
Позивач звільнений від оплати судового збору на підставі п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".
Таким чином, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 665,60 гривень.
На підставі викладеного та керуючись ст. 121, 126, 251, 268, 283-284, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст. 2, 6, 8, 9, 72-77, 80, 90, 205, 241-246, 250, 286, 292, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов задовольнити.
Скасувати постанову серії ЕНА № 7315774 від 05.06.2026 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 5 статті 121 КУпАП закрити.
Стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області (ЄДРПОУ 40108740) за рахунок бюджетних асигнувань на користь держави судовий збір у сумі 665,60 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Повний текст рішення суду складено 03.08.2026.
Суддя А.В. Гуржій