САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ 
Справа № 726/2679/26 
Провадження №2-а/726/20/26 
Категорія 129 
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.08.2026 м. Чернівці 
Садгірський районний суд м. Чернівці у складі: головуючого судді Мілінчук С. В., за участю секретаря судових засідань Колісник А.Ю. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, - 
- 
ВСТАНОВИВ :
Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про скасування постанови в справі про адміністративні правопорушення в якому вказує, що 20.07.2026 року в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 було винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення № 818 стосовно нього, ОСОБА_1 , про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 17 000 гривень за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
Зазначає, що підставою для притягнення його до адміністративної відповідальності стало те, що він, отримавши повістку про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вказаний у ній день та час не зявився за місцем виклику. Разом із тим стверджує, що не отримував такої повістки, не був належним чином повідомлений про дату та час виклику до ІНФОРМАЦІЯ_3 , а тому у його діях відсутній склад адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Крім того наголошує, що у нього наявне право на відстрочку на підставі п.3 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а тому у нього відсутній намір ухилятись від зявлення за повісткою. Крім того, вважає, що протокол, складений 14.07.2026 року, який став підставою для притягнення його до адміністративної відповідальності, складено неуповноваженою на те особою.
Враховуючи викладене, просить ухвалити рішення яким скасувати оскаржувану постанову №818 від 20.07.2026 року, а також стягнути на його користь судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідач надіслав до суду відзив у якому зазначає, що ОСОБА_1 було направлено повістку про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_4 на 17.06.2026 року о 09:00 годин, яку він належним чином отримав, однак у зазначений час не зявився, що становить склад адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Не погоджується із доводами позивача. Заперечує також і проти стягнення судових витрат.
В судове засідання сторони не з`явились, що відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України не є перешкодою для розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 
Суд, встановивши належність, допустимість та достовірність доказів, які мають значення для правильного вирішення справи, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення з таких підстав.
Судом встановлено, що 14.07.2025 року, в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_5 солдат ОСОБА_2 склав протокол № 818 про адміністративне правопорушення про те, що ОСОБА_1 було порушено правила військового обліку під час дії особливого періоду, зокрема останній, будучи військовозобовя`язаним та перебуваючи на військовому обліку, отримавши поштою повістку № 7699834 про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 17.06.2026 року о 09:00, на вказаний час та дату не зявився, чим порушив вимоги ч.1 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Протокол містить рукописний текс, написаний позивачем де він зазначає, що повістку на руки не отримував.
Після цього, 20.07.2025 року в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_5 начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , майором ОСОБА_3 розглянуто матеріали справи про адміністративне правопорушення, про що була винесена оскаржувана постанова № 818, в якій ОСОБА_1 визнано винним за ч. 3 ст.210-1 КУпАП. У постанові вказано, що ОСОБА_1 будучи військовозобовя`язаним та перебуваючи на військовому обліку, отримавши повістку про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 , на вказаний час та дату не зявився, чим порушив правила військового обліку під час дії особливого періоду, зокрема вимоги ч.1 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Як встановлено із електронного військово-облікового документу ОСОБА_1 , сформованої у застосунку «Резерв+», останньому надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період на підставі п.13 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Вирішуючи питання щодо правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, суд виходить з такого.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.1 ст. 210-1 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а ч.3 ст. 210-1 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за вчинення таких дій в особливий період.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 22 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", громадяни зобов`язані: з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду.
Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України). Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки. (ст. 235 КУпАП)
Указом Президента України № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який триває і по теперішній час.
Згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022 оголошено проведення загальної мобілізації.
Відповідно до ст.1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Враховуючи викладене, порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію є підставою для притягнення до відповідальності саме за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
Статтею 1 ЗУ "Про військовий обов`язок та військову службу", передбачено, що Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає виконання військового обов`язку в запасі та дотримання правил військового обліку.
Відповідно до п.1 ч.10 ст.1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані уточнити протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, свої персональні дані через центр надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки.
В силу ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 р., громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані, серед іншого, прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень призовника, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів, а також виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.
Відповідно Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", Кабінет Міністрів України затвердив Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Статтею 4 частиною 2 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", встановлено, що загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Відповідно до ч.З абз.7 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.
Пунктами 27, 23, 24, 34, 41 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України під 16.05.2024 року №560, визначено, що під час мобілізації громадяни викликаються з метою взяття на військовий облік; проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби; уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки).
Повістка про виклик резервіста або військовозобов`язаного до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ може бути надіслана зазначеними органами військового управління (органами) засобами поштового зв`язку рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення на адресу його місця проживання після завершення 60 днів (з 18.05.2024 по 16.07.2024), відведених законодавством на уточнення своїх оолікових даних, у тому числі адреси місця проживання.
У разі коли резервіст або військовозобов`язаний уточнив свої облікові дані після завершення 60 днів, відведених законодавством на уточнення своїх облікових даних, повістка може надсилатися на адресу місця проживання, зазначену резервістом або військовозобов`язаним під час уточнення облікових даних.
У разі неуточнення протягом 60 днів резервістом або військовозобов`язаним своєї адреси місця проживання повістка може надсилатися на його адресу зареєстрованого/задекларованого місця проживання.
Поважними причинами неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, які підтверджені документами відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій (державної та комунальної форми власності), визнаються:
перешкода стихійного характеру, хвороба громадянина, воєнні дії на відповідній території та їх наслідки або інші обставини, які позбавили його можливості особисто прибути у визначені пункт і строк;
смерть його близького родича (батьків, дружини (чоловіка), дитини, рідних брата, сестри, діда, баби) або близького родича його дружини (чоловіка).
У разі неприбуття у строк, визначений у повістці, громадянин зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше ніж протягом трьох днів від визначених у повістці дати і часу прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ), повідомити про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ) або в будь-який інший спосіб з подальшим його прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів.
Належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку є
день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора;
день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних;
день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання.
Крім того, варто звернути увагу на вимоги п. 2 розділу I Інструкції зі складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 01.01.2024 № 3, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 05.01.2024 за № 36/41381, де зазначено, що уповноважені посадові особи територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, яким надано право складати протоколи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1, 211 Кодексу України про адміністративні правопорушення, визначаються наказами керівників відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Отже, право конкретної посадової особи територіального центру комплектування та соціальної підтримки на складання протоколу про адміністративне правопорушення за статтею 210-1 КУпАП має бути підтверджене відповідним наказом керівника такого територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Дослідивши матеріали справи, зокрема і докази, надані відповідачем, суд доходить до таких висновків. Так, позивач вказував, що протокол про адміністративне правопорушення, який став підставою для складання оскаржуваної постанови складено неуповноваженою на те особою. 
Судом встановлено, що протокол про адміністративне правопорушення № 818 від 14.07.2026 року складений солдатом ОСОБА_2 . Водночас відповідачем не надано суду наказу керівника ІНФОРМАЦІЯ_5 , яким ОСОБА_2 визначено уповноваженою посадовою особою, якій надано право складати протоколи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 210-1 КУпАП.
За таких обставин матеріали справи не містять належного та достатнього доказу на підтвердження того, що на момент складання протоколу ОСОБА_2 був наділений відповідними повноваженнями.
При цьому саме на відповідача як суб`єкта владних повноважень відповідно до частини другої статті 77 КАС України покладається обов`язок доказування правомірності оскаржуваного рішення, а тому саме відповідач повинен був надати суду належні докази на підтвердження дотримання встановленої законом процедури притягнення позивача до адміністративної відповідальності, у тому числі щодо повноважень посадової особи, яка склала протокол.
Ненадання такого наказу, враховуючи заперечення позивача, унеможливлює висновок суду про те, що протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою на те посадовою особою.
Крім того, відповідач у своєму відзиві стверджує, що ОСОБА_1 було належним чином, засобами поштового звязку АТ «Укрпошта» направлено повістку про виклик до ТЦК та СП, яку він належним чином отримав, відтак був оповіщений про свій обовязок. Натомість докази, надані відповідачем не містять відомостей щодо змісту повістки, дати її формування та дати, на яку було здійснено виклик позивача, номеру поштового відправлення, за яким можна було б відслідкувати рух поштової кореспонденції та підстави для виклику. Крім відсутності доказів існування самої повістки, відповідачем не доведено також і факт її отримання позивачем, або ж хоча б факт його обізнаності про виклик до ТЦК та СП. 
Відтак, в силу вищевказаних вимог, судом не може бути констатовано, що повістка була вручена ОСОБА_1 та останній був належним чином оповіщений про необхідність зявитись до ТЦК та СП. Сама ж оскаржувана постанова та протокол, який передував її ухваленню, містить тільки формальні посилання на докази, серед яких відсутні відомості, необхідні для прийняття відповідного рішення про притягнення до адміністративної відповідальності. Враховуючи відсутність таких доказів, працівник ІНФОРМАЦІЯ_2 не мав підстав для складання вищевказаного протоколу та, у подальшому, постанови у справі про адміністративне правопорушення. Відтак, притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не ґрунтується на законі, а підстави для його притягнення є неспроможними.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11.10.2016 у справі №816/4340/14, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Не дивлячись на зазначене, відповідачем жодних доказів на підтвердження факту вчинення адміністративного правопорушення, суду не надано.
Суд зазначає, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, не довів правомірність винесення оскаржуваної постанови в справі про адміністративні правопорушення.
Постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності є офіційним документом рішенням суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, в якому, поміж іншого, має бути чітко зазначено опис обставин, установлених при розгляді справ та посилання на норму закону, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21.12.2018 року у справі № 263/15738/16-а.
Постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Одна тільки постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, за відсутності зафіксованого факту події правопорушення, не є беззаперечним доказом вчинення адміністративного правопорушення особою, яка притягається до відповідальності, оскільки постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення. Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 05.08.2019 року у справі № 712/12830/16-а.
Враховуючи наведене, постанову у справі про адміністративне правопорушення, яка надана позивачем, суд не може визнати належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення.
Сам по собі опис адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення, а постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може вважатися беззаперечним доказом наявності складу порушення, оскільки така по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує процедура його фіксування.
Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 20.10.2011 р. по справі «Рисовський проти України», в якому ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумцій щодо фактів.
Вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини тлумачаться на її користь (ст.62 Конституції України).
Враховуючи викладене, з метою недопущення безпідставного притягнення позивача до адміністративної відповідальності, суд висновує про відсутність у його діях чи бездіяльності складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.3 ст. 210-1 КУпАП та доходить висновку про необхідність провадження у справі закрити.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.
Судом встановлено, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 605,60 грн, що підтверджується відповідним платіжним документом, наявним у матеріалах справи.
Крім того, матеріалами справи підтверджується понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу. Так, 20.07.2026 року між ОСОБА_1 та адвокатом Андруховичем В.Й. укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до умов якого адвокат зобов`язався надати позивачу професійну правничу допомогу у зв`язку із розглядом даної справи.
Згідно з розрахунком суми гонорару за надану правничу допомогу від 22.07.2026 року, вартість наданих адвокатом послуг становить 10 000,00 грн. Факт понесення позивачем зазначених витрат підтверджується також квитанцією до прибуткового касового ордера від 22.07.2026 року, відповідно до якої вказана сума сплачена адвокату.
Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, які підлягають відшкодуванню відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини п`ятої статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та виконаних робіт, а також ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Вирішуючи питання щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує характер та складність даної справи, обсяг процесуальних дій, необхідних для захисту прав та інтересів позивача, зміст та обсяг наданої адвокатом правничої допомоги, а також співвідношення заявленого до відшкодування гонорару із предметом спору та значенням справи для позивача.
При цьому суд бере до уваги, що заявлений до відшкодування розмір витрат на професійну правничу допомогу 10 000,00 грн підтверджений належними документами, зокрема договором про надання правової допомоги, розрахунком суми гонорару та документом, що підтверджує фактичну сплату коштів. Водночас матеріали справи не містять доказів того, що зазначений розмір витрат є неспівмірним зі складністю справи, обсягом виконаної адвокатом роботи чи часом, необхідним для її виконання.
Суд також враховує, що відповідно до положень статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги покладається на сторону, яка заявляє клопотання про їх зменшення. 
За таких обставин, беручи до уваги документальне підтвердження понесених витрат, фактичну їх сплату, характер і складність справи, обсяг наданої правничої допомоги суд доходить висновку, що витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають відшкодуванню.
Таким чином, з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати, а саме 605,60 грн судового збору та 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
На підставі викладеного, ст.ст. 19, 55 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», керуючись ст.ст. 9, 210-1, 235, 251, 254, 256, 280, 283 КУпАП, ст. ст. 2, 5, 20, 72, 77, 90, 139, 159, 205, 229, 241-246, 250, 255, 268, 286, 295, 297 КАС України, суд 
ВИРІШИВ :
Адміністративний позов ОСОБА_1 – задовольнити.
Скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_6 в Чернівецькій області від 20.07.2026 року № 818 у справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КпАП України – закрити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень ІНФОРМАЦІЯ_6 в Чернівецькій області (58001, м. Чернівці, вул Головна, 119, ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання якого зареєстровано по АДРЕСА_1 сплачений судовий збір у розмірі 605,60 гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 гривень..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами які не були присутні при проголошенні рішення, в той же строк з дня отримання копії рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Головуючий суддя | С. В. Мілінчук