Справа № 2-4217/11
Провадження № 2/522/3432/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 червня 2026 року Приморський районний суд м Одеси, у складі:
головуючого судді Шенцевої О.П.,
при секретарі Сафтюк-Панько Б.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про заборону вселення, зобов`язання чинити дії, -
ВСТАНОВИВ:
28 серпня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1 про вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням, зобов`язання не чинити перешкод.
В обґрунтування позову зазначили, що позивачам за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.12.2005 року належить по 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 . При цьому, ОСОБА_1 належить 1/2 частки квартири. Відповідач змінила замки, перешкоджає користуванню житлом та ігнорує їх житлові права.
10 листопада 2008 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом, з урахуванням уточнень 21.11.2008 року просила про заборону вселення, визнання права власності недійсним, зобов`язання зняття з реєстрації, утримання грошових коштів (а.с. 69-71).
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що вона працювала двірником у ЖЕКу, в 1974 році отримала кімнату у комунальній квартирі АДРЕСА_2 . Відповідно до Рішення Жовтневого райвиконкому № 372 від 5 жовтня 1983 року та Розпорядження № 655 за № 370 від 20 вересня 1985 року їй була передана і друга кімната площею  з відкриттям облікового рахунку вже на всю квартиру жилою площею 48,18 м? та загальною площею 75 кв.м. В 2005 році позивач дізналася, що квартира, яка їй надана, була приватизована та видано свідоцтво про право власності від 21 січня 1994 року, в якому вказані співвласниками ОСОБА_3 і ОСОБА_2 . Відповідачі ніколи в спірній квартирі не проживали, оплату за квартиру не здійснювали, позивач не надавала їм права на проживання та на реєстрацію в спірному житлі. Просила визнати недійсним свідоцтво про право власності від 21 січня 1994 року недійсним; зняти з реєстрації ОСОБА_3 і ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 ; стягнути з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 компенсацію оплати комунальних платежів, стягнути на її користь судові витрати.
30 січня 2009 року ухвалою суду задоволено клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12.09.2012 року первісний та зустрічний позови залишено без розгляду через неодноразову неявку до суду без поважних причин (а.с. 118-119).
Не погодившись з вказаною ухвалою суду 30.01.2017 року ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, подала апеляційну скаргу про її скасування (а.с. 126).
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23.05.2017 року ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2012 року в частині залишення без розгляду позову ОСОБА_1 було скасовано, справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про заборону вселення, зобов`язання вчинити дії, направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14.06.2017 року було відкрито провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про про заборону вселення, зобов`язання вчинити дії.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2017 року клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Грози І.В. про витребування доказів задоволено. Витребувано із Комунального підприємства «Міська агенція по приватизації житла» всі документи, на підставі яких була приватизована квартира за адресою: АДРЕСА_4 ; витребувано із Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Портофранківський» документи, які стали підставою для реєстрації в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (Т1 а.с.197-201).
27 листопада 2018 року до суду надійшла відповідь від Комунального підприємства «Міська агенція по приватизації житла» на ухвалу від 05.12.2017 року з додатками: копія свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 21.01.1994 року, копія розпорядження органу приватизації №25681 від21.01.1994 року, копія заяви про приватизацію житла (без номер та без дати); копія довідки про склад сім`ї наймача. (Т2 а.с.9-14).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14.03.2019 року по справі призначено судову почеркознавчу експертизу.
Матеріали справи були повернуті з експертної установи без виконання та експертом ОСОБА_4 надано клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами справи №2-4217/11.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2020 року клопотання представника ОСОБА_1 – адвоката Грози І.В. про призначення судової почеркознавчої експертизи було задоволено, призначено у справі судову почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставлені наступні питання: Чи виконаний надпис « ОСОБА_1 » в графі «Уповноваженим власником квартири визначено» та надпис « ОСОБА_1 » та підпис біля цього надпису в графі «Підпис наймача та повнолітніх членів сім`ї» на першій сторінці заяви про оформлення в спільну сумісну власність квартири за адресою: АДРЕСА_3 , самою ОСОБА_1 чи іншою особою?
Зобов`язано Комунальне підприємство «Міська агенція по приватизації житла» надати до експертної установи оригінал заяви до керівника органу приватизації (щодо оформлення передачі в приватну власність квартири). Попереджено експертів про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків за статтями384,385 Кримінального кодексу України. Проведення експертизи доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства Юстиції України (м.Одеса, вул. Ланжеронівська 21). Надано згоду експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства Юстиції України на використання почерку (підписів) ОСОБА_1 , які містяться у документах приєднаних до матеріалів справи №2-4217/11, у якості зразків її почерку і підписів. 
07 жовтня 2020 року матеріали справи разом із висновком експерта судово-почеркознавчої експертизи №20-4903 від 25 вересня 2020 року повернулися до суду та Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30.10.2020 року поновлено провадження у справі. 
Матеріали справи повернулися до суду та ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 30.03.2021 року поновлено провадження у справі.
19 липня 2021 року ухвалою суду по справі була призначена додаткова судова почеркознавча експертиза, але справа повернулась до суду без експертного висновку.
12 квітня 2023 року до суду надійшло клопотання представника позивача про призначення додаткової судової почеркознавчої експертизи у справі, яке задоволено ухвалою суду від 12.04.2023 року. Проте, 20.09.2023 справа повернулась до суду без експертного висновку, в зв`язку з тим, що рахунок за проведення експертизи не сплачений.
До суду надійшло клопотання представника позивача про призначення додаткової судової почеркознавчої експертизи у справі.
15 серпня 2024 року ухвалою суду задоволено клопотання представника ОСОБА_1 про призначення додаткової судової почеркознавчої експертизи та призначено по справі додаткову судову почеркознавчу експертизу.
06 січня 2025 року з експертної установи надійшла до суду справа без експертного висновку.
30 січня 2025 року ухвалою суду поновлено провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про заборону вселення, зобов`язання чинити дії.
03 лютого 2025 року на електронну адресу суду надійшла заява з квитанцією про оплату експертизи, а саме квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 18.
10 лютого 2025 року до суду надійшло клопотання представника позивача про призначення додаткової судової почеркознавчої експертизи у справі.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2025 року, призначено по справі додаткову судову почеркознавчу експертизу, провадження по справі було зупинено, на час проведення експертизи. 
16 квітня 2025 року з експертної установи надійшла до суду справа без експертного висновку та з клопотанням про надання додаткових матеріалів та вчинення інших дій, пов`язаних із проведенням додаткової судової почеркознавчої експертизи.
10 липня 2025 року ухвалою суду поновлено провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про заборону вселення, зобов`язання чинити дії.
25 грудня 2025 року до суду від представника ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без участі представника.
20 квітня 2026 року до суду надійшла заява представника позивача про проведення судового засідання згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не заперечуючи проти постановлення рішення у справі, просила позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.
Відповідачі в судові засідання не з`являлися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, проте судові повістки (поштові відправлення з рекомендованими повідомленнями про вручення) повернулися до суду з відміткою - «за закінченням встановленого терміну зберігання» та «Кур`єр неодноразово прибував за адресою, отримувач за адресою не мешкає». Заяв, клопотань або відзиву до суду не надходило.
Згідно до п.п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою.
Відповідно до ч.1ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Суд, у зв`язку з неодноразовою неявкою відповідачів та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачами відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відповідно до ч. 4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року №2147-VIII. 
Згідно з п. 9 ч.1 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У відповідності до статтей 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Як слідує з матеріалів справи, предметом даного спору є правомірність набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.
Конституцією також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло, зокрема ст.47 Конституції передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 345 Цивільного кодексу закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.
Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені законом «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.92 №2482-XII.
Відповідно до частини третьої статті 9 Житлового кодексу України - громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Таким чином, умовою для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження.
Наслідком порушення вимог частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є визнання приватизації недійсною. Законом не передбачено визнання приватизації частково недійсною, а разом із з цим свідоцтва про право власності частково недійсним.
Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вона проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 . Наприкінці 2007 року їй стало відомо, що спірна квартира була приватизована та оформлена у спільну сумісну власність з відповідачами. Однак, відповідачі ніколи в спірній квартирі не проживали, оплату за квартиру не здійснювали, позивач не надавала їм права на проживання та на реєстрацію в спірному житлі; будь-яких заяв на приватизацію вказаної квартири вона не підписувала, волевиявлення на спільну приватизацію житлового фонду не мала, у зв`язку з чим вважає процедуру приватизації спірного житла незаконною, а видане свідоцтво про право власності - недійсним.
Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи № 20-4903 від 25 вересня 2020 року, проведеної Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз (ОНДІСЕ), встановлено, що рукописні записи (виконання прізвища, імені та по батькові « ОСОБА_1 ») у графі «Уповноваженим власником...» та «Підпис наймача...» на першій сторінці Заяви про оформлення в спільну сумісну власність квартири виконані не тією особою, що виконала рукописні записи у наданих оригіналах документів, наявних в матеріалах справи, а також вільних та експериментальних зразків почерку, тобто не ОСОБА_1 , а іншою особою.
За змістом Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється на підставі добровільного волевиявлення громадян та за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі. Згода оформлюється у вигляді письмової заяви, яка підписується громадянами особисто.
Враховуючи, що ОСОБА_1 особисто заяву на приватизацію спірної квартири не підписувала, що підтверджено висновком судової почеркознавчої експертизи, волевиявлення позивача на приватизацію житла було відсутнє. Неналежність підпису ОСОБА_1 свідчить про порушення порядку приватизації, що є безумовною підставою для визнання недійсними актів та документів, виданих на її підставі.
Оскільки заява про приватизацію є першочерговим та базовим документом, відсутність особистого підпису ОСОБА_1 нівелює законність усього процесу приватизації спірного житла, а отже, видане розпорядження органу приватизації, свідоцтво про право власності підлягає визнанню недійсними із скасуванням відповідних записів про державну реєстрацію прав.
В даному випадку, спірним жилим приміщенням є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 75 кв.м., житловою площею 48,1 кв.м., (технічний паспорт від 09 грудня 1993 року)./Т1а.с.44-45/
Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є особою, яка користується пільгами відповідно до ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» /Т1а.с.54/
На підставі рішення виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів від 20.09.1985 року №370 розпорядженням ЖЕК ЖЗУ-10 від 15.09.1985 року року № 655 на ОСОБА_1 було відкрито особовий рахунок на займану нею двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , з правом укладання договору найму./Т.1 а.с.67/
За довідкою з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію від 13.10.2008 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані: відповідальна особа – ОСОБА_1 , 1940 року народження; її донька - ОСОБА_5 1956 року народження; онука ОСОБА_2 1983 року народження.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 2007 року позивач неодноразово зверталась до суду, зокрема з позовом до відповідачів, з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, враховуючи, що вони ніколи не проживали в спірній квартирі, згоди на їх реєстрацію та проживання позивач не надавала, її родичами (донькою та онукою) відповідачі не є /Т.2 ас.49, 53, 59/
Позивач в позові зазначає, що відповідачі без належних підстав отримали недостовірну довідку про їх реєстрацію в спірній квартирі як членів сім`ї наймача та без її відома скориставшись своїм правом на приватизацію, отримали свідоцтво про право власності на житло та стали власниками спірної квартири.
Порядок передачі квартир у власність громадян, склад документів та порядок їх оформлення при передачі державного житла у власність громадян станом на дату приватизації квартири був визначений Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року №56, складеним відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Як передбачено пунктами 20, 21 зазначеного Положення, при оформленні заяви на приватизацію квартири громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.
Таким чином, саме на особу, яка звертається з заявою про приватизацію квартири покладено обов`язок надати довідку про склад сім`ї із зазначенням прописаних та проживаючих у квартирі осіб, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло.
Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», діючими на час здійснення приватизації, не було передбачено обов`язку органу приватизації будь-яким чином перевіряти достовірність даних про склад сім`ї, які зазначаються у довідці про склад сім`ї.
Судом було досліджено розпорядження органу приватизації № 25681 від 21.01.1994 року, яким уповноваженим власником квартири визначено ОСОБА_1 , а членами родини відповідачів, та на їх ім`я було видано Свідоцтво про право власності від 21.01.1994 року на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .2а.с.10/
Так, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Отже, вказане свідоцтво про право власності на приватизоване майно має бути визнано недійсним та скасовано, також повинно бути скасовано рішення органу приватизації, на підставі якого було видано таке свідоцтво - розпорядження органу приватизації – Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів № 25681 від 21.01.1994 року.
Також, суд звертає увагу на той факт, що дотримання законодавства органом приватизації під час здійснення приватизації та оформлення свідоцтва про право власності на спірну квартиру не виключає можливості задоволення позову шляхом визнання недійсним та скасування приватизаційних документів, якщо їх наявність порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03, пункт 40), в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем, зокрема позивач тривалий час була одноособовим користувачем спірної квартирм та була зареєстрована у спірній квартирі. 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1, 2 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.
Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.
Щодо позовних вимог про визнання віповідачів такими, що втратили право на житло, суд зазначає наступне.
З матеріалів справи вбачається, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані: відповідальна особа – ОСОБА_1 , 1940 року народження; її донька - ОСОБА_5 1956 року народження; онука ОСОБА_2 1983 року народження, однак у помешканні відповідачі не проживають та ніколи не проживали. У квартирі відсутні їх речі, вони не сплачують за комунальні послуги. Зважаючи на наведене позивачка просить суд ухвалити рішення, яким визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підставі рішення виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів від 20.09.1985 року №370 розпорядженням ЖЕК ЖЗУ-10 від 15.09.1985 року року № 655 на ОСОБА_1 було відкрито особовий рахунок на займану нею двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , з правом укладання договору найму./Т.1 а.с.67/
Протягом тривалого часу позивач неодноразово зверталась до суду, зокрема з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, враховуючи, що вони ніколи не проживали в спірній квартирі. При цьому, зазначає, що відповідачі без належних підстав отримали недостовірну довідку про їх реєстрацію в спірній квартирі як членів сім`ї наймача.
На час пред`явлення позовної заяви та на час розгляду справи у квартирі зареєстровано троє осіб. Дана обставина підтверджується Довідкою довідкою з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію від 13.10.2008 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 . Так, у цьому помешканні зареєстровані громадяни: відповідальна особа – ОСОБА_1 , 1940 року народження; ОСОБА_3 ,1956 року народження; ОСОБА_2 ,1983 року народження.
В той же час, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , хоча й зареєстрована у вказаній квартирі, але фактично в ній не проживають тривалий час. Про що свідчать акти складені сусідами, відвідувачами та повернені судові повістки з надписом «адресат за даною адресою не проживає» /Т.2 ас.49, 53, 59/.
Отже, судом з`ясовано, що відповідачі не проживають у зазначеній квартирі, не сплачують комунальні платежі, участі в утриманні житла не беруть, їх особистих речей в квартирі немає. 
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Зазначені конституційні приписи відображені і на рівні житлового законодавства, зокрема статтею 9 Житлового кодексу УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009).
При цьому визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку (згідно статті 72 Житлового кодексу України).
При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК України).
Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок, що: «аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2021 року в справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності".
За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, то під час вирішення цієї категорії справ з`ясуванню підлягають обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи.
Тож у правових спорах щодо визнання особи такою, що втратила право користування житлом, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин.
При розгляді справи було встановлено, що відповідачі не проживають у спірній квартирі понад один рік.
Суд враховує, що при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу суд ретельно дослідив обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності відповідача, з яких слідує, що відповідачі втратили інтерес до квартири, не мають наміру у подальшому користуватися цією квартирою. 
Враховуючи вищенаведене суд вважає, що наявні підстави для задоволення позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням: квартирою загальною площею 75 кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.
У відповідності до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надаватидетальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
За таких обставин, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку щодо задоволення позову.
Положеннями п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до змісту ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 204, 215, 316, 317, 319, 321, 328, 345 ЦК України, ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», 3-7, 10-13, 18, 76-83, 95, 141, 258, 259, 263-268, 354 ЦПК України, суд, - 
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про заборону вселення, зобов`язання чинити дії - задовольнити.
Скасувати рішення органу приватизації - Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів № 25681 від 21.01.1994 року про передачу в спільну сумісну власність ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 квартири, загальною площею 75 кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 .
Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 21 січня 1994 року на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , яке посвідчує право власності на квартиру, загальною площею 75 кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 та скасувати запис від про державну реєстрацію права власності на квартиру загальною площею 75 кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 .
ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) і ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) визнати таким, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 .
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 110,23 (сто десять гривень) 23 копійки.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 17.06.2026 року.

Суддя: