Справа № 943/373/26 Головуючий у 1 інстанції: Кос І.Б 
Провадження № 22-ц/811/1958/26 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 вересня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Буського районного суду Львівської області від 15 квітня 2026 року, у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звенулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 20 листопада 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 9222381, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 7 000, 00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. Вищезазначений кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, надісланого на номер його мобільного телефону. Стверджує, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір не був би укладеним. Сторони договору узгодили між собою розмір кредиту, грошову одиницю, в якій її надано, строк та умови кредитування, а підтвердженням волі відповідача на укладення договору є заповнена та підписана позичальником анкета-заява на отримання кредиту. Зазначає, що кредитні кошти надано відповідачу шляхом перерахування на банківський картковий рахунок позичальника. У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань у відповідача виникла заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 9222381 від 20 листопада 2023 року в розмірі 16 446, 63 грн, з яких заборгованість за простроченим тілом кредиту – 3 978, 00 грн та заборгованість за процентами – 12 468, 63 грн. Вказує, що набуло право вимоги до відповідача за вищезазначеним кредитним договором на підставі договору відступлення права вимоги №107-МЛ від 25 червня 2024 року. Після набуття права вимоги до відповідача надіслало йому письмову претензію про погашення кредитної заборгованості, однак така не виконана відповідачем.
З огляду на викладене просив суд позов задовольнити.
Рішенням Буського районного суду Львівської області від 15 квітня 2026 року позов задоволено повністю.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість в сумі 16 446, 63 грн, судовий збір у розмірі 2 662, 40 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 3 000,00 грн.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу, яка підписана представником Зозулею Юрієм Михайловичем, в якій покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги покликається на те, що вищевказаний кредитний договір фактично укладено між сторонами в редакції, яка передбачала сплату відсотків в розмірі лише 0, 01 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування ним, який становив 15 днів.
Тому висновок суду першої інстанції про укладення відповідачем кредитного договору у долученій до позовної заяви його редакції не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки ґрунтується на недопустимому доказі у справі.
На підтвердження зазначеної обставини у матеріалах справи наявна копія анкети-заяви на кредит № 9222381 від 20.11.2023, яка завірена печаткою ТОВ «Мілоан» за підписом його генерального директора.
Стверджує, що з урахуванням вимог частини другої статті 78 ЦПК України, покладена в основу оскаржуваного рішення паперова копія електронного кредитного договору №9222381 від 20.11.2023 (з додатками №№1-3 до нього) не є допустимим письмовим доказом у справі.
Просить рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за електронним кредитним договором № 9222381 від 20.11.2023 в сумі 3 988, 50 грн. (із яких 3 978 грн – заборгованості за тілом кредиту та 10, 50 грн – заборгованості за відсотками по кредиту).
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (частина перша статті 13 ЦПК України).
Частина третя статті 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями частин першої-четвертої статтті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина перша статної 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини перша статті 89 ЦПК України).
Задовольняючи частково позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит-капітал», суд першої інстанції виходив з того, що підписавши договір про надання споживчого кредиту № 6987143 від 19 листопада 2023 року, відповідач був ознайомлений з його умовами, в тому числі і порядком нарахування відсотків за користування кредитними коштами, однак належним чином не виконував умов договору, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість в розмірі 16 446, 63 грн, що підлягає стягненню на користь позивача, який набув право вимоги до боржника за цим договором.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини другої статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до частин першої, третьої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Таким чином, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно статті 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до частини третьої статті 11 вказаного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (частини четверта, п`ята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частини другої статті 1056^1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
З матеріалів справи вбачається, що 20 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» із заявою на отримання кредиту № 6987143, в якій просив надати йому кредит для задоволення особистих потреб на суму 7 000, 00 грн шляхом перерахування суми кредиту на його платіжну карту НОМЕР_1 строком на 105 днів, з яких 15 днів пільговий період та 90 днів поточний період, з денною процентною ставкою протягом пільгового періоду 1, 50 %, протягом поточного періоду 3, 50 %.
20 листопада 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 9222381, за умовами якого кредитодавець на умовах визначених цим договором зобов`язується надати позичальникові грошові кошти у сумі визначеній в п. 1.2 договору, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитними коштами. Кредит надається з метою задоволення потреб позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника.
Пунктом 1.2. договору про споживчий кредит № 9222381 від 20 листопада 2023 року передбачено, що сума (загальний розмір) кредиту становить 7 000, 00 грн.
Відповідно до п. 1.3. договору про споживчий кредит № 9222381 від 20 листопада 2023 року кредит надається загальним строком на 105 днів з 20 листопада 2023 року, що складається з пільгового та поточного періодів. Пільговий період складає 15 днів, що настає з дати видачі кредиту та завершується 05 грудня 2023 року. Поточний період складає 90 днів, що настає з дня наступного за днем завершення пільгового періоду і закінчується 04 березня 2024 року.
Відповідно до п. 1.5.2 договору про споживчий кредит № 9222381 від 20 листопада 2023 року проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду нараховуються за процентною ставкою 0, 01 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом пільгового періоду.
Проценти за користування кредитом протягом поточного періоду нараховуються за процентною ставкою 3, 50 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом протягом поточного періоду (п. 1.5.3 договору про споживчий кредит № 9222381 від 20 листопада 2023 року).
Згідно з п. 2.1. договору про споживчий кредит № 9222381 від 20 листопада 2023 року кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на рахунок з використанням карти НОМЕР_2 .
Платіжним дорученням № 115694091 від 20 листопада 2023 року підтверджується, що ТзОВ «Мілоан» перерахувало на банківський рахунок ОСОБА_1 кошти на виконання договору № 9222381 від 20 листопада 2023 року.
25 червня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-капітал» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» укладено договір про відступлення права вимоги № 107-МЛ, за умовами якого ТзОВ «Мілоан» передає (відступає) за плату ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит-капітал» права вимоги до боржників за кредитними договорами, зазначених у реєстрі боржників.
Згідно з витягом з реєстру боржників до договору про відступлення права вимоги №107-МЛ від 25 червня 2024 року, ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит-капітал» передано право вимоги за договором № 9222381 від 20 листопада 2023 року, боржником за яким є ОСОБА_3 .
Крім того, на підтвердження переходу права вимоги позивач надав акт приймання-передачі реєстру боржників до договору про відступлення права вимоги № 107-МЛ від 25 червня 2024 року та платіжну інструкцію № 3446 від 25 червня 2024 року на суму 1 857 051, 83 грн.
Отже, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит-капітал» перейшло право вимоги до боржника за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №9222381 від 20 листопада 2023 року.
04 лютого 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-капітал» звернулося до ОСОБА_1 з претензією, в якій вимагало протягом 3 днів погасити заборгованість за договором про споживчий кредит № 9222381 від 20 листопада 2023 року в розмірі 16 446, 63 грн.
З долученого до матеріалів справи розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит № 9222381 від 20 листопада 2023 року вбачається, що така становить 16 446, 63 грн, що складається із: заборгованості за простроченим тілом в розмірі 3978, 00 грн. та заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитними коштами в розмірі 12 468, 63 грн.
З вказаного розрахунку заборгованості також вбачається, що на виконання умов кредитного договору ОСОБА_1 сплатив 6 097, 92 грн.
Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності з 24 грудня 2023 року.
Положення частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки вводяться в дію поетапно.
Пунктом 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2, 5 %; протягом наступних 120 днів - 1, 5 %.
Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Оскільки договір про споживчий кредит № 9222381 укладено 20 листопада 2023 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», а після набрання чинності цим Законом строк дії договору продовжувався і зміни до нього жодною із сторін не ініціювались, відтак положення цього Закону не застосовуються до договору про споживчий кредит № 9222381 від 20 листопада 2023 року, на підставі якого з відповідача стягується заборгованість.
Аналіз наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит № 9222381 від 20 листопада 2023 року свідчить про те, що проценти за користування кредитними коштами нараховано в межах строку дії кредитного договору та за процентною ставкою, визначеною п.п. 1.5.2, 1.5.3. договору, що свідчить про правомірність їх нарахування.
Заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, відповідач, всупереч частині першій статті 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження повернення отриманих в кредит коштів та сплати заборгованості в повному обсязі, не спростував наданий позивачем розрахунок заборгованості, а також не надав свого розрахунку заборгованості, який би містив інший розмір заборгованості.
Враховуючи те, що за умовами договору про споживчий кредит № 9222381 від 20 листопада 2023 року року відповідач отримав кредитні кошти та користувався ними, належних та допустимих доказів на підтвердження повернення отриманих в кредит коштів в повному обсязі, всупереч частині першій статті 81 ЦПК України не надав, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованості в розмірі 16 446, 63 грн.
Доводи апелянта про неправильність нарахування процентів спростовується умовами договору, а саме, пунктами 1.5.2 та 1.5.3 договору про споживчий кредит № 9222381 від 20 листопада 2023 року.
Твердження апелянта про те, що кредитний договір укладено в редакції, яка передбачала сплату відсотків в розмірі лише 0, 01 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування ним, який становив 15 днів не заслуговують на увагу та спростовуються долученим до матеріалів справи кредитним договором, який підписаний відповідачем 20 листопада 2023 року як електронний документ одноразовим ідентифікатором «273261» шляхом підтвердження у цей же день о 06:58 год за допомогою СМС повідомлення через його власний номер телефону НОМЕР_3 , умови якого судом першої інстанції належним чином досліджені та проаналізовані, а відповідачем таке не спростовано. 
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні. 
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 – 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення. 
Рішення Буського районного суду Львівської області від 15 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 03 вересня 2026 року.

Головуючий: С.М. Копняк

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк