УХВАЛА
15 липня 2026 року
м. Київ
справа № 473/5771/24
провадження № 61-8544ск26
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Луспеника Д. Д. розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 листопада 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Кучерової Наталі Миколаївни про визнання недійсною заяви про згоду на дарування майна, визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності, витребування майна від добросовісного набувача,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому після уточнень позовних вимог просив суд: 
- визнати недійсною його згоду, надану ОСОБА_2 , на дарування на користь ОСОБА_3 житлового будинку по АДРЕСА_1 , що належав йому та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, посвідчену 01 червня 2018 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Кучеровою Н. М., зареєстровану за № 242;
- визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 01 червня 2018 року, за яким ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 житловий будинок 
по АДРЕСА_1 , посвідчений 01 червня 2018 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Кучеровою Н. М., зареєстрований за № 243;
- скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 ;
- витребувати на його користь у ОСОБА_3 житловий будинок 
по АДРЕСА_1 .
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області 
від 21 листопада 2025 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
19 березня 2026 року  ОСОБА_1 вперше звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області 
від 21 листопада 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду 
від 24 лютого 2026 року у вказаній справі. 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 23 березня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 листопада 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року повернуто заявникові з підстав, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 393 ЦПК України (провадження № 61-3638ск26).
20 березня 2026 року  ОСОБА_1 вдруге звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області 
від 21 листопада 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду 
від 24 лютого 2026 року у вказаній справі. 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 24 березня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 листопада 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року повернуто заявникові з підстав, передбачених пунктом 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України (провадження № 61-3638ск26).
21 квітня 2026 року  ОСОБА_1 втретє звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області 
від 21 листопада 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду 
від 24 лютого 2026 року у вказаній справі. 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 04 травня 2026 року заяву судді Пророка В. В. про самовідвід задоволено.
Відведено суддю Верховного Суду Пророка В. В. від розгляду касаційної скарги 
ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області 
від 21 листопада 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду 
від 24 лютого 2026 року у справі № 473/5771/24.
Матеріали касаційної скарги  ОСОБА_1 у вказаній справі передано на повторний автоматизований розподіл.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 травня 2026 року справа передана судді-доповідачу 
Литвиненко І. В.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 12 травня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 листопада 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року повернуто заявникові з підстав, передбачених пунктом 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України (провадження № 61-5345ск26).
22 червня 2026 року  ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку вчетверте звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 листопада 
2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року (повний текст складено 25 лютого 2026 року), в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити.
1. Касаційна скарга подана до суду касаційної інстанції з пропуском строку на касаційне оскарження. 
Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.
Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
У змісті клопотання, доданого до касаційної скарги, заявником порушується питання про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження судових рішень.

На обґрунтування поважності підстав пропуску строку на касаційне оскарження, зазначає, що строк на подачу касаційної скарги дотримано, адже він уже звертався із касаційною скаргою до суду касаційної інстанції своєчасно, проте скаргу було повернуто.
Водночас зазначені доводи самі по собі не свідчать про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження судових рішень з огляду на наступне.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).
Так, заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності пропуску строку на касаційне оскарження з урахуванням подачі касаційної скарги на ті самі судові рішення вчетверте без зазначення того, що заважало виконати вказівки Верховного Суду, зазначені у змісті ухвал про повернення касаційних скарг, що може свідчити про штучне збільшення строку на касаційне оскарження.
Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Згідно частини третьої статті 393 ЦПК України касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 390 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, наведені нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строку або навести інші підстави для поновлення строку.
Так, заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності пропуску строку на касаційне оскарження з урахуванням повторної подачі касаційної скарги. 
Таким чином заявникові необхідно подати до суду клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження із зазначенням інших поважних причин для його поновлення та надати відповідні докази на їх підтвердження, зокрема на підтвердження обставин того, що заважало виконати вимоги процесуального закону при зверненні до Верховного Суду із первісною касаційною скаргою, 
а також на підтвердження того, що заважало звернутися до Верховного Суду повторно із касаційною скаргою у більш короткий термін з моменту повернення первісної касаційної скарги.
2. Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
У порушення вимог пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України 
до касаційної скарги не додано документ, що підтверджує сплату судового збору 
у встановлених порядку і розмірі.
Проте, у клопотанні доданому до касаційної скарги, заявник порушує питання про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги. Посилається на пункт 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір»та зазначає, що він одинокий пенсіонер, отримує мінімальну пенсію, інших доходів не має, знаходиться у скрутному фінансовому становищі і не має можливості сплатити судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі передбаченому нормами 
Закону України «Про судовий збір», який перевищує 5 відсотків розміру його річного доходу. На підтвердження чого надає: відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків від 25 грудня 2025 року № 1406-25-13262; довідку про доходи № 3226 5529 0173 9206; довідку із Пенсійного фонду України Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області. 
Розглядаючи вказане клопотання, суд приходить до висновку, що воно підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно із частинами першою та третьою статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, 
але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених 
у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, 
або звільнити від їх сплати.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити 
або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж 
до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи 
за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; 
б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), 
які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх 
чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
При вирішенні питання про відстрочення, розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення сторони від сплати судового збору майновий стан сторони (належні стороні майно, майнові права та обов`язки) має визначатися судом у світлі конкретних обставин певної справи, включаючи спроможність заявника сплатити судовий збір та стадію, на якій перебуває розгляд справи на певний момент. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини є підставою на відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення сторони від сплати судового збору.
Верховний Суд у постанові від 30 березня 2021 року у справі № 338/158/19 (провадження № 61-11548св20) зазначав, що єдиною підставою для відстрочення чи розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення 
від його сплати фізичної особи є врахування судом її майнового стану.
Наведені заявником обставини, а також надані на їх підтвердження докази, дають підстави для висновку про його складний майновий стан, а тому Верховний Суд вважає, клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги обґрунтованим.
Враховуючи, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, і приймаючи до уваги те, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, суд касаційної інстанції вважає за можливе клопотання задовольнити та звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги.
3. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Подана касаційна скарга не може бути прийнята судом касаційної інстанції до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження з огляду на наступне.
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої 
статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У випадку подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої 
статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі визначення заявником підставою касаційного оскарження судових рішень пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити вказівку на норму права, щодо якої відсутній висновок, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовної практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
Таким чином оскаржуючи судові рішення, зазначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судових рішень.
Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12 листопада 
2020 року у справі № 904/3807/19.
Крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити формулювання застосованого судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права, з яким не погоджується заявник, із зазначенням конкретної норми права та змісту правовідносин, в яких ця норма права застосована, а також посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких (подібних) правовідносинах, із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскаржуваного судового рішення сформованій правозастосовчій практиці 
у подібних правовідносинах. При цьому суд звертає увагу заявника, що судовими рішеннями у подібних правовідносинах є такі рішення, в яких подібними є: предмети спору; підстави позову; зміст позовних вимог; встановлені судом обставини та однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 523/6003/14-ц, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 20 червня 2018 року у справі 
№ 755/7957/16-ц, від 26 червня 2018 року у справі № 2/1712/783/2011, 
від 26 червня 2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі 
№ 522/2732/16-ц).
Заявник, у змісті касаційної скарги чітко не зазначає підстави касаційного оскарження судових рішень.
Так, заявник узагальнено посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, на те, що судами попередніх інстанцій не враховано висновків Верховного Суду.
Разом з тим, указані підстави касаційного оскарження належним чином не обґрунтовані.
Заявнику, посилаючись на постанови Верховного Суду, слід зазначити, які саме висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (та якої саме) у них викладено та які не застосували суди в оскаржуваних судових рішеннях.
Таким чином, заявнику необхідно уточнити касаційну скаргу з посиланням на підставу (підстави) касаційного оскарження відповідно до частини другої 
статті 389 ЦПК України та надати суду уточнену редакцію касаційної скарги разом 
з її копіями та доданими матеріалами відповідно до кількості учасників справи. 
4. Крім того, касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду у зв`язку з тим, що до касаційної скарги не додано копій скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.
Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги додаються копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи, крім випадків, якщо така скарга та додані матеріали подаються до суду в електронній формі через електронний кабінет. 
У разі подання скарги та доданих матеріалів в електронній формі через електронний кабінет до неї додаються докази надсилання її копії та копій доданих матеріалів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.
Таким чином, заявнику необхідно надати суду копії уточненої касаційної скарги і доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.
Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України уразі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, а також подана особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
Ураховуючи викладене, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати заявнику строк для усунення її недоліків.
Керуючись статтями 185, 390, 392, 393 ЦПК України, стаття 8 Закону України «Про судовий збір», Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги задовольнити.
Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 листопада 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року. 
Визнати наведені  ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на касаційне оскарження неповажними.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 листопада 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року залишити без руху.
Надати строк для усунення недоліків касаційної скарги, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.
У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали настануть наслідки, передбачені законом.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Д. Д. Луспеник