Сарненський районний суд 
Рівненської області 
____________________________________________________________________ 
Справа № 572/1681/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 серпня 2026 року
Сарненський районний суд Рівненської області в складі:
головуючого судді - Слободянюка Б. К. 
за участю секретаря Кардаш К. О., 
розглянувши у відритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплачених при звільненні матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просить стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця»: - матеріальну допомогу у розмірі трьох середньомісячних заробітків в сумі 36873,92 грн; - додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі п`яти середньомісячних заробітків в сумі 61456,55 грн; - середній заробіток за затримку належних виплат належних їй виплат в сумі 72897,90 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона перебувала в трудових відносинах з Виробничим підрозділом «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» та була звільнена з посади оператора станційного технологічного центру оброблення поїзної інформації та перевізних документів з 31.01.2025 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 38 КЗпПУ. Стаж її робити в галузі становить 36 років 9 місяців 4 дні. 
Згідно наказу (розпорядження) №25/OC від 16.01.2025 року були проведені розрахунки та здійснено певні виплати, а саме була нарахована та виплачена компенсація за невикористані 42 дні відпустки.
В наказі також зазначено, що відповідно до пп. 26.1, 26.2 рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 17.07.2023 «Про деякі питання оплати праці працівників АТ «Укрзалізниця», п.5.1.3 Колективного договору, працівникам, які звільняються у зв?язку з виходом на пенсію та мають встановлений стаж роботи в галузі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі трьох середньомісячних заробітків. Однак відповідач не провів вищевказану виплату. Під час звільнення було надано повідомлення про нараховані та виплачені суми, належні при звільненні. Разом з тим у зазначеному повідомленні не було відображено інформації щодо нарахування одноразової грошової допомоги та додаткової одноразової грошової допомоги.
На момент звільнення позивачу не було відомо ні про факт не нарахування зазначених виплат, ні про їх можливий розмір, у зв`язку з чим не могла своєчасно встановити порушення права. Після звільнення неодноразово зверталася до відповідача з усними та телефонними зверненнями щодо проведення належних виплат, під час яких представники відповідача запевняли, що виплата буде здійснена найближчим часом, оскільки «моя черга вже підходить». Крім того, невиплата виплати має триваючий характер, оскільки обов?язок роботодавця здійснити відповідний розрахунок та виплату не припинився і не виконаний, порушення права продовжується дотепер, а тому строк звернення до суду не може вважатися таким, що пропущений.
19.12.2025 позивачка письмово звернулась до відповідача (Регіональної філії «Львівська залізниця «АТ "Укрзалізниця») щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні на пенсію. Оскільки відповідно до пп. 26.1, 26.2 рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 17.07.2023 «Про деякі питання оплати праці працівників АТ «Укрзалізниця», п.5.1.3 Колективного договору, працівникам, які звільняються у зв`язку з виходом на пенсію та мають встановлений стаж роботи в галузі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі трьох середньомісячних заробітків.
05.01.2026 року отримала відповідь, про те, що виплата не здійснюється у зв`язку зі зниженням обсягів фінансових надходжень та на підставі рішення правління №Ц-54/31 АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 року, де зазначається, що додаткові виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинено.
Після звернення представника позивача до відповідача, стало відомо, що згідно абз. 2 п. 5.1.3 Колективного договору передбачено, що адміністрація зобов`язується у разі звільнення працівників за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років протягом двох місяців після виникнення вперше цього права виплачувати додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті в таких розмірах при стажі роботи в галузі: для жінок понад 35 років 5 середньомісячних заробітків.
Роботодавцем не було дотримано вимоги статті 116 КЗпП України, не проведено остаточного розрахунку в день звільнення (31.01.2025), зокрема не були виплачені: одноразова матеріальна допомога в розмірі трьох середньомісячних заробітків; додаткова матеріальна допомога в розмірі п`яти середньомісячних заробітків. На момент звернення до суду розрахунку не було проведено, тому звернулася до суду з даним позовом. 
Ухвалою від 01.04.2026 року було відкрито спрощене провадження з викликом сторін та призначене судове засідання.
До суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому проти задоволення позовних вимог заперечує та просить відмовити в задоволенні позову. Відзив мотивований тим, що позовна заява є необґрунтованою та безпідставною. Відповідно до матеріалів справи, позивачку ОСОБА_1 було звільнено 31.01.2025 , про що видано Наказ № 25/ОС від 16.01.2025 з яким її ознайомлено особисто, що підтверджується власноручним підписом, у якому міститься інформація про суми, які підлягали нарахуванню та виплаті при звільненні. Також наказом передбачено обов`язок виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітків за стаж роботи в галузі. Інші виплати в наказі не зазначено. 
Абзац 2 п. 5.3.1 Колективного договору передбачає, що у разі звільнення працівника за власним бажанням на пенсію, а саме: за віком, за вислугу років, за віком на пільгових умовах – на одну із пенсій, за якою передбачено зниження пенсійного віку, протягом двох місяців після виникнення вперше цього права, виплачувати додаткову одноразову грошову допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті у зв`язку з виходом на пенсію в таких розмірах при стажі роботи в галузі. В даному випадку право на дану виплату у позивачки не виникло, оскільки вона не звільнилася протягом двох місяців на пенсію яка передбачала зниження віку. 
Згідно пенсійного посвідчення ОСОБА_1 право на пенсію за віком вперше позивачка отримала у 2018 році, як особа, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи. Тому, позовну вимогу про стягнення додаткової одноразової допомоги у сумі 61456,55 грн вважає безпідставною. 
Щодо одноразової допомоги у сумі 36873,93 грн. нарахування і виплата одноразової грошової допомоги за роботу в галузі залежно від стажу роботи, відповідно до п.5.1.3 колективного договору в розмірі 3 (трьох) середньомісячних заробітків, було призупинено згідно підпункту 1.1.4 пункту 1 рішення правління від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком. т.). вказане рішення приймалося за погодженням Професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України. Рішення про призупинення виплати матеріальної допомоги є спільним рішенням роботодавця та працівників, направленим на стабілізацію роботи Товариства та забезпечення мінімально необхідних соціальних гарантій працівників в умовах воєнного стану.
Спільним листом АТ «Укрзалізниця» та Професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України №Ц/3-91/1459/ЦПроф/ 30-22 від 06.09.2022 повідомляється, що після припинення або скасування режиму воєнного стану, а також у разі покращення фінансового стану АТ «Укрзалізниця», що дасть змогу змінити зазначене рішення правління до припинення або скасування режиму воєнного стану, працівники, звільнені вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, отримають суму одноразової та додаткової матеріальної допомоги, що їм належить.
Посилається на ст.11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», якою передбачено, що на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. 
Зазначає, що призупинені виплати будуть виплачені за окремим рішенням правління АТ «Укрзалізниця». Відновлення виплат здійснюється в хронологічній послідовності, відповідно затвердженого АТ «Укрзалізниця» графіку виплат. 
Посилаються на те, що інфраструктура АТ «Укрзалізниця» постійно зазнає значних руйнувань від російських обстрілів, а товариство несе значні збитки, продовжуючи виконувати соціально значущі перевезення: рейси до регіонів, де тривають або можливі бойові дії, перевезення поранених військовослужбовців тощо.
Вказують, що позивачкою пропущено встановлений ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України термін позовної давності на звернення до суду із вказаними вимогами.
Щодо виплати середнього заробітку за період з 01.02.2025 по 31.07.2025р., зазначають, що відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Просять зменшити розмір враховуючи визначений законодавством статус Відповідача, як суб`єкта, який має стратегічне значення для економіки та безпеки держави, на якого покладено виконання військово-транспортного обов`язку в умовах воєнного стану (виконання планів перевезень, надання рухомого складу для військових залізничних перевезень, утримання рухомого складу у справному стані, тощо), що передбачає необхідне матеріально-технічне забезпечення і не може не залежати від фінансового становища товариства, за умов значних фінансових втрат останнього, пов`язаних із військовою агресією, свідчить про наявність інших обставин, які мають істотне та виключне значення в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України. Зазначені обставини безпосередньо призвели до тимчасового призупинення виплат працівникам грошової допомоги та ці обставини є підставою для зменшення витребуваної позивачем у позовній заяві суми середньомісячного заробітку.
Позивачка заявою підтримала позовні вимоги в повному обсязі.
Представниця відповідача просила відмовити в позові повністю.
Дослідивши надані докази, суд дійшов наступного висновку.
ОСОБА_1 є громадянкою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 виданим 20.01.1994.
Згідно з пенсійним посвідченням № НОМЕР_2 ОСОБА_1 отримує пенсію за віком з 08.08.2018.
ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Акціонерним товариством «Українська залізниця» у період з 27.04.1988 по 31.01.2025 на посаді оператора станційного технологічного центру оброблення поїзної інформації та перевізних документів. 31.12.2025 позивачка звільнилась за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, що підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_3 .
Наказом (розпорядженням) №25/ос від 16.01.2025 звільнено з 31.01.2025 ОСОБА_1 оператора станційного технологічного центру оброблення поїзної інформації та перевізних документів, за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, компенсувати за невикористані 42 днів відпустки. Виплатити згідно з п.26.1.26.2 рішення правління АТ «Укрзалізниця» «Про деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства» «Українська залізниця» від 17.07.2023 виплати, відповідно до п.5.1.3 колективного договору одноразової грошової допомоги за стаж роботи в галузі 36 років 9 міс. 4 дні в розмірі трьох середньомісячних заробітків одноразової грошової за стаж роботи в галузі.
Листом АТ «Укрзалізниця» від 30.12.2025 на заяву ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги при звільненні на пенсію повідомили, що рішенням правління від 14.03.2022 на період дії правового режиму воєнного стану призупинено виплати передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема, виплата матеріальної допомоги, у тому числі одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників з роботи вперше у зв`язку з виходом на пенсію. При стабілізації фінансового стану товариства призупинені виплати у зв`язку з виходом на пенсію будуть відновлені першочергово та виплачені за окремим рішенням правління АТ «Укрзалізниця» в хронологічній послідовності відповідно до затвердженого графіка виплат.
Згідно з п.1.1.4 витягу з протоколу №Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниці» від 14.03.2022 на період дії воєнного стану в України, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 року інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів , зокрема матеріальної допомоги призупинено. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики.
Відповідно до п.5.1.3 витягу з Колективного договору між Адміністрацією і Дорпрофсожем Львівської залізниці на 2009 - 2012 роки, дію якого продовжено на 2026 рік, при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію виплачувати одноразову грошову допомогу в залежності від стажу роботи в галузі більше 10 років – 3 середньомісячні заробітки. 
У разі звільнення працівника за власним бажанням на пенсію, а саме: за віком, за вислугу років, за віком на пільгових умовах – на одну із пенсій, за якою передбачено зниження пенсійного віку, протягом двох місяців після виникнення вперше цього права, виплачувати додаткову одноразову грошову допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті у зв`язку з виходом на пенсію для жінок при стажі роботи понад 35 років в розмірі 5 середньомісячних заробітку.
У випадку не звільнення працівника за власним бажанням у строки та на одну із пенсій що зазначені в абзаці 2 цього пункту колдоговору, він втрачає право у подальшому на виплату йому додаткової одноразової грошової допомоги за сумлінну працю при звільненні його вперше на пенсію протягом двох місяців з дня настання у нього права на її отримання.
Згідно з довідкою виданою АТ «Укрзалізниця» від 02.02.2026 середньоденний розмір заробітної плати ОСОБА_1 станом на 01.01.2025 складає 565,10 грн.
Згідно розрахунку позивача розмір середнього заробітку який підлягає стягненню з відповідача у зв`язку з затримкою в розрахунку після звільнення становить 72897,90 грн. (565,10х129).
АТ «Укрзалізниця» та Професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України листом від 06.09.2022 довела до відома керівників структурних підрозділів апарату управління, регіональних філій, філій АТ «Укрзалізниця», раду Профспілки залізничників і транспортних будівельників України, Голів дорожніх профспілкових організацій про рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 , яким призупинено дію правового режиму, воєнного стану в Україні призупинено виплати передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема, виплата матеріальної допомоги, у тому числі одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників з роботи вперше у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті. Повідомили, що після припинення або скасування воєнного стану, а також у разі покращення фінансового стану АТ «Укрзалізниця», що дасть змогу змінити зазначене рішення правління до припинення або скасування режиму воєнного стану, працівники звільнені вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, отримають суму одноразової та додаткової матеріальної допомоги, що їм належить.
Згідно зі ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців.
За змістом статті 13 КЗпП України у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.).
Аналогічні положення містяться у Законі України від 1 липня 1993 року №3356-ХІІ «Про колективні договори та угоди».
Згідно з частиною другої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.
Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (статті 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Виплати при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку із виходом на пенсію відносяться до заробітної плати як інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України з заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116 КЗпП України).
Однак у рішенні Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України (справа щодо строків звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат) № 1-р/2025 вказано, що «Конституційний Суд України зазначає, що законодавець наділений дискрецією у визначенні строків звернення працівника до суду у трудових спорах і може встановлювати різні строки для різних категорій таких спорів з урахуванням характеру спірних правовідносин, правової природи вимог, тривалості або регулярності порушення, способу його виявлення, обсягу і складності доказування тощо.
Установлення строків звернення працівника до суду щодо вирішення трудового спору є допустимим лише за умови дотримання принципу домірності (пропорційності): вони мають бути застосовані з легітимною метою (юридична визначеність, ефективність судочинства), бути потрібними (захист від утрудненого доказування через плин часу) та не виходити за межі, виправдані в демократичному суспільстві. Окремим критерієм, що конкретизує пропорційність, є розумність установленого строку: його визнають конституційно допустимим лише тоді, коли він забезпечує реальну можливість звернення до суду, не створює надмірного чи несправедливого тягаря для особи та відповідає об`єктивним умовам суспільного життя на час ухвалення закону. Отже строки звернення до суду мають забезпечувати ефективний судовий захист та застосовуватися пропорційно, не позбавляючи особу реальної можливості реалізувати своє право на судовий захист та захистити порушене право. Строки звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат відповідають вимогам Конституції України лише за умови, що вони не позбавляють сутності права на своєчасне одержання винагороди за працю; вони повинні бути вмотивовані легітимною метою юридичної визначеності й ефективності судочинства, залишати працівникові реальну і достатню можливість для звернення до суду, забезпечувати баланс інтересів працівника, роботодавця та суспільства.
Застосовуючи ці критерії до оспорюваних приписів Кодексу, Конституційний Суд України констатує: законодавець хоча й мав на меті дотримання юридичної визначеності та організації правосуддя, однак тримісячний строк у справах щодо стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат є надмірно коротким.
Конституційний Суд України також зазначає, що баланс між правом працівника на своєчасне й повне одержання винагороди за працю, інтересом роботодавця у юридичній визначеності та захисті від безмежної в часі відповідальності, а також публічним інтересом у стабільності правопорядку й ефективності правосуддя в будь-якому разі не може бути досягнутий у спосіб позбавлення працівника можливості скористатися своїм правом на одержання винагороди за працю».
Хоча Конституційний Суд України і не визнав не конституційною норму ч. 2 ст. 233 КЗпП, суд вважає за можливе послатись на мотивувальну частину даного рішення з огляду на обставини справи.
В наказі про звільнення роботодавець вказав: «Виплатити позивачу відповідно до п.5.1.3 колективного договору одноразової грошової допомоги за стаж робити в галузі в розмірі трьох середньомісячних заробітків».
При цьому представник відповідача у відзиві послався на невиплату позивачу даних коштів при звільненні через те, що виплати передбачені колективним договором, на які має право позивач, призупинені рішенням правління АТ «Укрзалізниця» №Ц-54/31 від 14.03.2022.
Також представник відповідача не заперечив право позивача на отримання даних коштів, визнав обов`язок підприємства по їх сплаті і зазначив, що дані виплати будуть проведені після припинення воєнного стану або покращення фінансового стану відповідача.
Тобто порушення прав позивача є триваючим та фактично визнається відповідачем, однак з посиланням на введення воєнного стану та тимчасове призупинення таких виплат.
З врахування викладеного, триваючого порушення прав позивача, мотивів рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року у справі № 1-р/2025 щодо принципу пропорційності і захисту прав працівника, суд вважає, що позивачем не пропущено строк звернення з даним позовом до суду.
В позові позивачка просила суд стягнути на її користь, передбачені колективним договором, наказом про звільнення, матеріальну допомогу у розмірі трьох середньомісячних заробітків в сумі 36873,92 грн. та додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі п`яти середньомісячних заробітків в сумі 61456,55 грн. та середній заробіток за затримку належних виплат належних їй виплат в сумі 72897,90 грн. 
Позовні вимоги треба задовольнити частково з наступних підстав.
Відповідно до ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зі ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
До інші заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Згідно зі ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Також згідно зі ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану роботодавець може ініціювати зупинення дії окремих положень колективного договору, які регулюють відносини, визначені цим Законом.
Відповідно до п.п. 2, 3 прикінцевих положень цього ж Закону Главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Цей Закон діє у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», та втрачає чинність з дня припинення або скасування воєнного стану.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» передбачено, що на період дії правового режиму воєнного стану можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану.
Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року в справі № 211/7338/23, визнано незаконним та скасовано п. 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ "Українська залізниця" від 14.03.2022 року у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, оскільки таке рішення було видане до набрання чинності Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
На час звільнення позивачки дані пункти колективного договору діяли та не були призупинені, а відтак позивач має право на стягнення даної допомоги, виплата якої йому прямо передбачена в наказі звільнення.
Судом відповідно умов колективного договору встановлено, що позивачка має право на отримання відповідно до п.5.1.3 Колективного договору одноразової грошової допомоги в розмірі три середньомісячні заробітки, про що також було зазначено в наказі про припинення трудового договору та які виплачені не були, що підтверджується повідомленням про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні. Тому з відповідача підлягає стягненню 36873,93 грн.
Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті в розмірі п`ять середньомісячних заробітків то в задоволенні цієї вимоги потрібно відмовити з оглядну на таке.
Колективним договором передбачено, що в разі звільнення працівника за власним бажанням на пенсію, а саме: за віком, за вислугу років, за віком на пільгових умовах – на одну із пенсій, за якою передбачено зниження пенсійного віку, протягом двох місяців після виникнення вперше цього права, виплачувати додаткову одноразову грошову допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті у зв`язку з виходом на пенсію для жінок при стажі роботи понад 35 років в розмірі п`ять середньомісячних заробітків.
У випадку не звільнення працівника за власним бажанням у строки та на одну із пенсій що зазначені в абзаці 2 цього пункту колдоговору, він втрачає право у подальшому на виплату йому додаткової одноразової грошової допомоги за сумлінну працю при звільненні його вперше на пенсію протягом двох місяців з дня настання у нього права на її отримання.
Судом встановлено, що пенсію позивачка отримує з 08.08.2018 (згідно пенсійного посвідчення), а з роботи звільнилася за власним бажання на пенсію 31.01.2025, тобто, пізніше ніж протягом двох місяців після виникнення такого права, а тому, відповідно до умов колективного договору вона втратила право на виплату такої допомоги. 
Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 заявила позовну вимогу про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2025 по 31.07.2025 у розмірі 72897,90 грн.
Однак, з 19 липня 2022 року статтю 117 КЗпП України викладено у наступній редакції «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
З матеріалів справи вбачається, що у день звільнення - 31.01.2025 позивачці не були виплачені всі належні до виплати суми зокрема, одноразову грошову допомогу за стаж роботи в галузі в розмірі трьох середньомісячних заробітків. Відтак у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України, час затримки становить з 01.02.2025 року по 31.07.2026 року (шість місяців), що складає 129 робочих днів.
Таким чином, сума середнього заробітку за 6 місяців становить 72897 грн 90 коп. (565,10грн (середньоденна заробітна плата) х 129 (кількість часу затримки).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 зазначено, «що шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу. Як було зазначено вище, Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.»
Враховуючи співвідношення розміру заборгованості із заробітної плати, яка підлягає стягненню (36873,93грн) та середнього заробітку (72897,90 коп.) за час затримки розрахунку при звільненні за 6 місяців, згідно вимог ст. 117 КЗпП України, а також дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, зокрема роботодавець не заперечував свого обов`язку сплатити вказану допомогу, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на думку суду, необхідно визначити у розмірі 37000 грн.
Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що наявні правові підстави для часткового задоволення позову.
З відповідача на користь позивача потрібно стягнути одноразову грошову допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітків, що становить 36873,93 грн та 37000 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до частин 1, 13 статі 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та часткове стягнення коштів у загальному розмірі 73873,99 грн, то сума задоволених позовних вимог у відсотковому співвідношенні становить 43,14%.
Відтак, судовий збір за подання позовної заяви , який підлягає стягненню з відповідача на користь держави становить 1148 грн. 56 коп. (2662,40 х 43,14%), що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. 4, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 273, 280, 282, 352, 354 ЦПК України, суд 
УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплачених при звільненні матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні– задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу у розмірі трьох середньомісячних заробітків в сумі 36873 (тридцять шість тисяч вісімсот сімдесят три) грн. 93 коп. 
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 37000 (тридцять сім тисяч) грн.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» 1148 (одну тисячу сто сорок вісім) грн. 56 коп. судового збору в дохід держави.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня з дня його проголошення.

Сторони:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», юридична адреса: вул. Єжи Ґедройця, буд.5, м. Київ, Рівненська обл., 03150, код ЄДРПОУ 40075815.

Суддя: