П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 420/26014/25

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Кравченка К.В. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року (суддя Завальнюк І.В., м. Одеса, повний текст рішення складений 17.11.2025) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

01.08.2025 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 , у якому позивач просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини, яка полягала у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.03.2024 в сумі 130798,03 грн компенсації втрати частини доходів;
- зобов`язати військову частину нарахувати та виплатити ОСОБА_1 у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.03.2024 в сумі 130798,03 грн компенсацію втрати частини доходів

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 за період з 25.11.2024 по 29.01.2025 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.
Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 25.11.2024 по 29.01.2025 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням сторони подали апеляційні скарги.

Позивач в апеляційній скарзі, посилаючись на неправильно встановлені обставини, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.
На думку апелянта, висновок суду першої інстанції щодо виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення не узгоджується з висновками щодо застосування норм права, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04 вересня 2025 року у справі №420/16557/24. Так, в цій постанові Верховний Суд зазначив, серед іншого, наступне: З огляду на наведені висновки Верховного Суду, суди першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням наявності факту невиплати позивачу сум індексації грошового забезпечення з 01 грудня 2015 року, дійшли помилкового висновку, що право позивача на отримання компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати індексації грошового забезпечення виникло лише з 29 листопада 2023 року. Суди не врахували момент / період неправомірної невиплати відповідачем позивачу індексації грошового забезпечення, встановлений рішенням суду у справі №420/10392/23, а також проігнорували факт, що невиплата індексації грошового забезпечення позивачу тривала з 01 грудня 2015 року, а не з 29 листопада 2023 року (дати набрання законної сили відповідним судовим рішенням).

Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просить скасувати рішення суду першої інстанції, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.
З цього приводу колегія суддів зазначає, що у разі незгоди із рішенням суду, учасник справи у встановлений КАС України строк вправі подати на нього апеляційну скаргу або у будь-який час до початку апеляційного розгляду приєднатися до апеляційної скарги, підтримавши її вимоги.
Оскільки відзив на апеляційну скаргу повинен містити заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги (п. 2 ч. 2 ст. 30 КАС України), тоді як поданий відповідачем відзив містить вимогу про скасування рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що такій відзив в/ч НОМЕР_1 на апеляційну скаргу позивача підлягає поверненню на підставі частини другої статті 167 КАС України, як очевидно безпідставний.

В апеляційній скарзі відповідача, з посиланням на не правильне застосування норм матеріального права, ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким відмовити в задоволені позову у повному обсязі.
На думку апелянта, індексація грошового забезпечення не може вважатися тією складовою грошового забезпечення, в розумінні статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», так як вона не є постійною та сталою величиною, яка не змінюється, має несистематичний характер, оскільки індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка, що виключає можливість включення її до складу грошового забезпечення, яким забезпечується військовослужбовець, звільнений з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Позивач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався, що, відповідно до статті 304 КАС України, не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 серпня 2024 року у справі №200/2633/24 було зобов`язано в/ч НОМЕР_1 :
- нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року, як місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 "Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44 та із врахуванням фактично виплачених сум;
- нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення у фіксованій величині 641,79 грн. в місяць у загальній сумі 46912,77 грн. за період з 01.03.2018 по 31.03.2024 включно, відповідно до приписів абзаців 4-6 пункту 2 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 "Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44.
29.01.2025 військовою частиною було виплачено ОСОБА_1 за судовим рішенням 130798,03 грн.
Вважаючи, що в/ч НОМЕР_1 у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення мала виплатити компенсацію втрати частини доходів, ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що право на компенсацію позивач набуває після набрання законної сили судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення. Таким чином, саме з 25.11.2024 року (наступний день після набрання законної сили постановою суду) у відповідача виник обов`язок щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення, однак виплату коштів проведено лише 29.01.2025.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Так, частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ (далі – Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі – Порядок №159).
Статтею 1 Закону №2050-ІІІ визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно зі статтею 2 Закону №2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: - пенсії; - соціальні виплати; - стипендії; - заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Пункти 1, 2 Порядку №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.
Відповідно до норм статей 3, 4 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Відповідно до статті 6 Закону №2050-III компенсацію виплачують за рахунок власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету.
Відповідно до статті 7 Закону №2050-ІІІ відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.
Згідно з пунктом 4 Порядку №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Верховний Суд неодноразово досліджував питання правової природи компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та умов її здійснення - зокрема, у постановах від 13 січня 2020 року у справі №803/203/17, від 14 травня 2020 року у справі №816/379/16, від 30 вересня 2020 року у справі №280/676/19, від 15 жовтня 2020 року у справі №240/11882/19, від 29 квітня 2021 року у справі №240/6583/20, від 05 липня 2022 року у справі №420/7633/20, від 29 березня 2023 року у справі №120/9475/21-а, від 12 вересня 2024 року у справах №400/5837/23, №240/18489/23, від 10 жовтня 2024 року у справі №280/5397/19, від 18 грудня 2024 року у справі №755/15005/23.
Так, у постановах від 14 травня 2020 року у справі №816/379/16, від 30 вересня 2020 року у справі №280/676/19, від 15 жовтня 2020 року у справі №240/11882/19 Верховний Суд сформулював висновок, що зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні статей 1- 3 Закону №2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені. Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ формулювання «нарахований, але не виплачений грошовий дохід» означає, що для обчислення компенсації достатньо наявності невиплаченого доходу, який може бути або нарахований, або визначений на підставі судового рішення. Аналогічну позицію висловлено у постановах Верховного Суду України від 11 липня 2017 року №21-2003а16, Верховного Суду від 22 червня 2018 року у справі №810/1092/17 та від 13 січня 2020 року у справі №803/203/17.
У постановах від 14 травня 2019 року у справі №804/2994/18, від 23 грудня 2020 року у справі №640/7975/15-а, від 05 липня 2022 року у справі №420/7633/20 Верховний Суд виходив з того, що право на отримання компенсації виникає з моменту фактичного порушення строку виплати доходу - а отже, компенсація підлягає нарахуванню за весь період невиплати. Цей підхід викладено й Верховним Судом у постанові від 24 січня 2025 року у справі №380/1607/24, в якій зазначено, що право на компенсацію пов`язується з настанням такого юридичного факту, як невиплата грошового доходу у встановлені строки, а не з несвоєчасним виконанням судового рішення.
Таким чином суд першої інстанції правильно визначив, що право на компенсацію не залежить від факту попереднього нарахування доходу. Проте, покликаючись на висновки, викладені Верховним Судом у постановах 12.05.2022 у справі №815/3998/16, від 20.05.2020 у справі №815/2454/18, від 31.03.2020 у справі №817/621/18 та від 26.02.2020 у справі №826/8319/16, дійшов помилкового висновку, що визначення початку перебігу компенсаційного періоду починається з дня набрання законної сили судовим рішенням про виплату індексації, а не з дня фактичного порушення строку виплати.
Між тим у згаданих справах предметом позову була компенсація за затримку виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, і Суд лише констатував наявність права на компенсацію у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення - але не визначав і не оцінював конкретний початковий момент компенсаційного нарахування.
Отже, посилання суду на цю постанови, як на підставу для обмеження компенсаційного періоду датою набрання законної сили рішенням, є помилковим застосуванням її висновків.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 серпня 2024 року у справі №200/2633/24 було зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 та за період з 01.03.2018 по 31.03.2024 включно.
Заборгованість за вказаним судовим рішенням відповідач виплатив лише 29.01.2025.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що невиплата індексації тривала з 01.12.2015, і саме з цієї дати у позивача виникло право на компенсацію втрати частини доходів.
Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 02 липня 2026 року у справі №420/17627/24.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не врахувавши встановленого судом у справі №200/2633/24 періоду неправомірної невиплати індексації та помилково ототожнивши момент виникнення права на компенсацію з датою набрання законної сили судовим рішенням, допустив неправильне застосування норм матеріального права, а саме статей 1- 3 Закону №2050-ІІІ.
Підсумовуючи викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність підстав для задоволення позовних вимог не знайшли своє підтвердження під час перегляду справи та спростовуються встановленими судом обставинами. 
Водночас доводи апеляційної скарги позивача є обґрунтованими, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відтак апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 – у відповідній частині задовольнити.
Викласти резолютивну частину рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року у наступній редакції:
"Адміністративний позов ОСОБА_1 – задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 по 31.03.2024 включно компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 по 31.03.2024 включно компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.".
В інший частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно у випадках, передбачених частиною четвертою та пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя К.В.Кравченко

Суддя Ю.В.Осіпов