ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 300/1766/25
адміністративне провадження № К/990/23041/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Мацедонської В. Е.,
суддів: Білак М. В., Мельник-Томенко Ж. М., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року (суддя Боршовський Т. І.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2025 року (головуючий суддя - Онишкевич Т. В., судді: Гудим Л. Я., Качмар В. Я.) у справі № 300/1766/25 за позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги та Микулича Ігоря Володимировича про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом до Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги (далі - Центр з надання безоплатної правничої допомоги, Центр БПД) та Микулича І. В. , у якому просив:
щодо Центру з надання безоплатної правничої допомоги:
- визнати протиправною бездіяльність Центру БПД, який не виконав вимоги статті 26 Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI «Про безоплатну правничу допомогу» (далі - Закон № 3460-VI) і не забезпечив ОСОБА_1 своєчасне отримання якісної в повному обсязі безоплатної вторинної допомоги у справах: № 12023091010001196, № 300/4699/22;
- визнати протиправною бездіяльність Центру з надання безоплатної правничої допомоги, який не виконав своїх договірних обов`язків з адвокатом Микуличем І. В. згідно з положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2023 року № 1163 (далі - Постанова № 1163), а саме: не проконтролював виконання доручень, виданих адвокату Микуличу І. В. від 06 лютого 2024 року № 017/06.1/1097 та № 017/07-5/1098 до повного виконання доручень; не запитував інформацію з метою проведення моніторингу якості, повноти, своєчасності надання ОСОБА_1 адвокатом Микуличем І. В.; не звертався до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Івано-Франківської області зі скаргою на адвоката Микулича І. В. ; не подавав клопотання до координаційного центру БПД про виключення адвоката Микулича І. В. з реєстру адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу; не звертався з поданням до комісії з оцінювання якості надання правничої допомоги клієнту адвокатом Микуличем І. В.;
- зобов`язати Центр БПД вчинити такі дії: звернутися з поданням до комісії з оцінювання якості надання правничої допомоги клієнту адвокатом Микуличем І. В.; подати клопотання до координаційного центру БПД про виключення адвоката Микулича І. В. з реєстру адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу; подати скаргу до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Івано-Франківської області відносно адвоката Микулича І. В. з підстав невиконання обов`язків адвоката згідно із Законом України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI);
- визнати протиправною бездіяльність Центру з надання безоплатної правничої допомоги, який не розглянув письмові вимоги ОСОБА_1 від 30 вересня 2024 року надати звіт про об`єми виконаних робіт адвокатом Микуличем І. В. у справах № 12023091010001196, № 300/4699/22; 
- зобов`язати Центр з надання безоплатної правничої допомоги надати запитувані ОСОБА_1 документи за вимогами;
- визнати частково незаконним і скасувати наказ Центру БПД від 13 лютого 2024 року № 3-БВПД/017/06.1-2/47 у частині заміни адвоката - пункт 10 частини другої статті 24 Закону № 3460-VI; 
- зобов`язати Центр з надання безоплатної правничої допомоги в наказі записати підставу заміни - пункт 2 частини другої статті 24 Закону № 3460-VI - неналежне виконання адвокатом своїх зобов`язань за умовами договору;
- стягнути із Центру з надання безоплатної правничої допомоги на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у справі № 12023091010001196 - 35 000 Євро, у справі № 300/4699/22 - 35 000 Євро, а також процесуальні витрати - 34 000 гривень;
щодо Микулича Ігоря Володимировича :
- визнати протиправною бездіяльність Микулича І. В. , який не надав якісної правничої допомоги клієнту - ОСОБА_1 , отримавши доручення на представництво у справах № 12023091010001196, № 300/4699/22, чим порушив свої обов`язки адвоката, визначені статтею 21 Закону № 5076-VI;
- визнати порушення адвокатом Микуличем І. В. присяги адвоката України і правил адвокатської етики;
- визнати порушенням пункту 2 частини першої статті 21 Закону № 5076-VI щодо ненадання на вимогу клієнта від 30 вересня 2024 року звіту про виконані роботи у справах № 12023091010001196, № 300/4699/22;
- визнати, що адвокат Микулич І. В. порушив положення частини другої статті 21 Закону № 5076-VI щодо заборони використовувати свої права всупереч інтересам клієнта - ОСОБА_1 (отримавши доручення від 06 лютого 2024 року у справах, які вже розпочаті, не перевірив в системі електронний суд стан розгляду - в тому числі час і день судових засідань, не прибув до суду і не вивчив матеріали справ, не здійснював дій, спрямованих на зустріч з клієнтом);
- визнати поведінку адвоката Микулича І. В. з клієнтом 12 лютого 2024 року як підрив авторитету адвокатури, порушення Правил адвокатської етики адвоката, обов`язків адвоката згідно зі статтею 21 Закону № 5076-VI;
- стягнути з Микулича І. В. на користь ОСОБА_1 моральну шкоду за невиконання доручень у кримінальній справі № 12023091010001196 в сумі 35 000 Євро, за невиконання доручення у справі № 300/4699/22 - в сумі 35 000 Євро, а також процесуальні витрати в сумі 34 000 гривень.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій та їх обґрунтування
2. Івано-Франківський окружний адміністративний суд ухвалою від 24 березня 2025 року, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2025 року, відмовив у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в частині вимог до Микулича І. В. про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій.
Суд першої інстанції також указав, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.
3. Відмовляючи у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в частині вимог до Микулича І. В. , суд першої інстанції зазначив, що в розумінні КАС України адвокат не належить до суб`єктів владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність яких можуть бути оскаржені до адміністративних судів. Як наслідок, адвокат не відноситься до передбачених статтею 31 Закону № 3460-VI посадових і службових осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких можуть бути оскаржені в адміністративному порядку відповідно до Закону України від 17 лютого 2022 року № 2073-IX «Про адміністративну процедуру» (далі - Закон № 2073-IX) до адміністративного суду, оскільки такий порядок оскарження стосується посадових чи службових осіб органів, які згідно зі статтями 9, 15 Закону № 3460-VI надають послуги безоплатної первинної та вторинної правничої допомоги, окрім адвоката.
4. Івано-Франківський окружний адміністративний суд указав, що в разі, якщо ОСОБА_1 у діях адвоката Микулича І. В. вбачає ознаки дисциплінарного проступку, то він вправі звернутися зі скаргою до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Івано-Франківської області в порядку процедури, передбаченої Законом № 5076-VI. Тобто судовому оскарженню підлягає рішення у дисциплінарній справі, прийняте за результатами розгляду відповідного звернення.
5. Суд першої інстанції дійшов висновку, що спір у цій справі в частині вимог до Микулича І. В. не може бути предметом розгляду в адміністративному суді, оскільки законодавством визначено інший порядок та суб`єктів, до яких можуть бути оскаржені такі дії адвоката.
6. За висновком Івано-Франківського окружного адміністративного суду, ураховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад, ця справа в частині вимог до Микулича І. В. не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Отже, необхідно відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 в частині вимог до Микулича І.В. про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій.
7. Залишаючи без змін ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року, суд апеляційної інстанції зазначив, що адвокат не відповідає визначенню суб`єкта владних повноважень, яке міститься у пункті 7 частини першої статті 4 КАС України.
8. Восьмий апеляційний адміністративний суд погодився з висновком судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду, що вимоги ОСОБА_1 , заявлені до Микулича І. В. , не підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства, а також із тим, що цей спір не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
9. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суддя першої інстанції, вирішуючи зазначене процесуальне питання, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Короткий зміст та обґрунтування наведених в касаційній скарзі вимог
10. Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу, на обґрунтування якої зазначив, що суди порушили норми матеріального та процесуального права, а також не врахували правові позиції і висновки у постановах палат Верховного Суду.
11. На думку скаржника, суди першої та апеляційної інстанцій зробили помилковий висновок про те, що цей позов до адвоката про стягнення моральної шкоди не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства і будь-яким іншим судом, а розглядається Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури регіону, порушивши тим самим норми статті 124 Конституції України. При цьому Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури регіону не має, згідно зі статтею 50 Закону № 5076-VI, повноважень на стягнення моральної шкоди з адвоката.
12. Скаржник уважає, що суди попередніх інстанцій порушили частину шосту статті 170 КАС України відповідно до якого, у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави - спір не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, суд зобов`язаний роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.
13. На переконання скаржника, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правові позиції Верховного Суду, наведені в постановах від 29 березня 2018 року у справі № 640/12325/15, від 30 листопада 2023 року у справі № 420/27049/21, про те, що адвокатура, адвокат - суб`єкти публічних відносин і у поєднанні з виконанням делегованих ним державою окремих владних повноважень за визначенням є суб`єкти владних повноважень. Спір з ними належить до юрисдикції адміністративних судів.
14. На підставі викладеного скаржник просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Позиція інших учасників справи
15. На момент розгляду справи, відзив від відповідачів на касаційну скаргу позивача до Верховного Суду не надходив.
16. Відповідно до частини четвертої статті 338 КАС України відсутність відзиву на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення.
Рух касаційної скарги
17. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 18 червня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2025 року у справі № 300/1766/25.
Витребував із Івано-Франківського окружного адміністративного суду справу № 300/1766/25.
18. Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду справу № 300/1766/25 призначено до касаційного розгляду в порядку письмового провадження.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків судів першої та апеляційної інстанцій, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
19. Перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, та надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду виходить із такого.
20. Завданням адміністративного судочинства, в силу частини першої статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
21. Відповідно до частин першої та другої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
22. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
23. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
24. Віднесення судового спору до тієї чи іншої юрисдикції залежить від сукупності умов, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства. Такими умовами, зокрема, є: суб`єктний склад сторін, предмет спору і характер спірних правовідносин. Крім того, такою умовою може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в порядку якого розглядається визначена категорія справ.
25. На підставі частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
26. Суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, зокрема, до адвоката Микулича І. В., у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Микулича І. В. , який не надав якісної правничої допомоги клієнту - ОСОБА_1 , отримавши доручення на представництво у справах № 12023091010001196, № 300/4699/22, чим порушив свої обов`язки адвоката, визначені статтею 21 Закону № 5076-VI;
- визнати порушення адвокатом Микуличем І. В. присяги адвоката України і правил адвокатської етики;
- визнати порушенням пункту 2 частини першої статті 21 Закону № 5076-VI щодо ненадання на вимогу клієнта від 30 вересня 2024 року звіту про виконані роботи у справах № 12023091010001196, № 300/4699/22;
- визнати рішенням суду порушення адвокатом Микуличем І. В. положень частини другої статті 21 Закону № 5076-VI щодо заборони використовувати свої права всупереч інтересам клієнта - ОСОБА_1 (отримавши доручення від 06 лютого 2024 року у справах, які вже розпочаті, не перевірив в системі електронний суд стан розгляду - в тому числі час і день судових засідань, не прибув до суду і не вивчив матеріали справ, не здійснював дій спрямованих на зустріч з клієнтом);
- визнати поведінку адвоката Микулича І. В. з клієнтом 12 лютого 2024 року як підрив авторитету адвокатури, порушення Правил адвокатської етики адвоката, обов`язків адвоката згідно зі статтею 21 Закону № 5076-VI;
- стягнути з Микулича І. В. на користь ОСОБА_1 моральну шкоду за невиконання доручень у кримінальній справі № 12023091010001196 в сумі 35 000 Євро, за невиконання доручення у справі № 300/4699/22 - в сумі 35 000 Євро, а також процесуальні витрати в сумі 34 000 гривень.
27. Таким чином, позивач оскаржує дії та бездіяльність адвоката Микулича І. В. під час надання ним правничої допомоги ОСОБА_1 .
28. Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 3460-VI суб`єктами надання безоплатної первинної правничої допомоги в Україні є:
1) органи виконавчої влади;
2) органи місцевого самоврядування;
3) центри з надання безоплатної правничої допомоги;
4) спеціалізовані установи з надання безоплатної первинної правничої допомоги, утворені органами місцевого самоврядування з урахуванням потреб територіальної громади;
5) юридичні особи приватного права, які мають право надавати правничу допомогу, залучені органами місцевого самоврядування у встановленому законом порядку;
6) адвокати та інші фахівці у відповідній галузі права, залучені органами місцевого самоврядування у встановленому законом порядку.
29. Згідно з частиною першою статті 15 Закону № 3460-VI суб`єктами надання безоплатної вторинної правничої допомоги в Україні є:
1) центри з надання безоплатної правничої допомоги;
2) адвокати, включені до Реєстру адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу.
30. За змістом частини першої статті 26 Закону № 3460-VI адвокат або працівник центру з надання безоплатної правничої допомоги, який надає безоплатну вторинну правничу допомогу, зобов`язаний:
1) неухильно дотримуватися вимог Конституції України, цього Закону, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та інших нормативно-правових актів;
2) надавати якісно та в необхідному обсязі безоплатну вторинну правничу допомогу;
3) приймати до провадження справи осіб, які потребують безоплатної вторинної правничої допомоги, відповідно до рішень, прийнятих центром з надання безоплатної правничої допомоги, про уповноваження працівника;
4) не розголошувати конфіденційну інформацію про особу, яка стала відомою у зв`язку з наданням безоплатної вторинної правничої допомоги.
31. На підставі частини другої цієї статті адвокат, який надає безоплатну вторинну правничу допомогу, має всі обов`язки, встановлені Законом № 5076-VI, іншими законами України.
32. Частиною першою статті 31 Закону № 3460-VI визначено, що рішення, дії чи бездіяльність посадових і службових осіб, які порушують порядок та строки розгляду звернень про надання безоплатної правничої допомоги, надають неякісну правничу допомогу, можуть бути оскаржені в адміністративному порядку відповідно до Закону України від 17 лютого 2022 року № 2073-IX «Про адміністративну процедуру» (далі - Закон № 2073-IX) та/або до адміністративного суду.
33. Отже, рішення, дії чи бездіяльність посадових і службових осіб, які надають неякісну правничу допомогу, можуть бути оскаржені в адміністративному порядку відповідно до Закону № 2073-IX або до адміністративного суду.
34. Разом з тим, відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом. Адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.
35. Згідно із частиною першою та другою статті 2 Закону № 5076-VI адвокатура України - недержавний самоврядний інститут, що забезпечує здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги на професійній основі, а також самостійно вирішує питання організації і діяльності адвокатури в порядку, встановленому цим Законом.
Адвокатуру України складають всі адвокати України, які мають право здійснювати адвокатську діяльність.
36. За змістом преамбули Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 2017 року 09 червня 2017 року, надзвичайна важливість функціонального навантаження адвокатури вимагає від адвокатів слідування високим етичним стандартам поведінки. При цьому специфіка, комплексний характер обов`язків, що покладені на адвокатуру, обумовлюють необхідність збалансування засад служіння адвоката інтересам окремого клієнта та інтересам суспільства в цілому, дотримання принципів законності і верховенства права.
Закон № 5076-VI передбачає дотримання Правил адвокатської етики як одного з основних професійних обов`язків адвоката.
37. Пунктом 8 частини першої статті 17 Закону № 3460-VI передбачено, що центр з надання безоплатної правничої допомоги укладає договори з адвокатами, включеними до Реєстру адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу, для надання такої допомоги.
38. Таким чином, адвокатура є незалежним інститутом. При цьому адвокат діє самостійно і не підпорядковується центру безоплатної правничої допомоги процесуально або адміністративно. Він керується виключно законом, Правилами адвокатської етики та інтересами клієнта. Відносини між Центром БПД та адвокатом будуються на основі цивільно-правового договору (контракту) про надання послуг. Адвокат не зараховується до штату центру, не стає його найманим працівником і може паралельно здійснювати приватну адвокатську практику.
39. Ураховуючи наведене, адвокат не є посадовою та/або службовою особою Центру БПД, рішення, дії чи бездіяльність яких можуть бути оскаржені в адміністративному порядку відповідно до Закону № 2073-IX та/або до адміністративного суду, що передбачено нормами статті 31 Закону № 3460-VI.
40. Натомість стаття 36 Закону № 5076-VI передбачає ініціювання питання про дисциплінарну відповідальність адвоката. 
41. Так, за змістом частини першої указаної статті право на звернення до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури із заявою (скаргою) щодо поведінки адвоката, яка може бути підставою для дисциплінарної відповідальності, має кожен, кому відомі факти такої поведінки.
42. Заява (скарга) щодо поведінки адвоката, яка може мати наслідком його дисциплінарну відповідальність, реєструється кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури та не пізніше трьох днів з дня її надходження передається до дисциплінарної палати (частина перша статті 38 Закону № 5076-VI).
43. На підставі частини першої статті 40 Закону № 5076-VI дисциплінарна справа стосовно адвоката розглядається дисциплінарною палатою кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури протягом тридцяти днів з дня її порушення.
44. Згідно із частиною першою статті 41 Закону № 5076-VI за результатами розгляду дисциплінарної справи дисциплінарна палата кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури приймає рішення про притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку і застосування до нього дисциплінарного стягнення або про закриття дисциплінарної справи. Рішення дисциплінарної палати приймається більшістю голосів від її загального складу, крім рішення про припинення права на заняття адвокатською діяльністю, яке приймається двома третинами голосів від її загального складу.
45. Таким чином, Закон № 5076-VI прямо передбачає, що оцінку професійній поведінці адвоката та визначення наявності в його діях дисциплінарного проступку здійснює виключно спеціалізований орган, а саме кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури.
46. З огляду на викладене, Верховний Суд вважає за необхідне зауважити, що в разі незгоди з діями чи бездіяльністю адвоката під час надання ним правничої допомоги, належним та законодавчо визначеним способом реагування є звернення із заявою (скаргою) до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, а не подання позову до адміністративного суду, оскільки інститут дисциплінарної відповідальності через КДКА є тим самим правовим інструментом, який держава створила для контролю за якістю та законністю дій адвоката, виключаючи втручання адміністративних судів у ці процеси. Водночас адвокат під час надання правничої допомоги є незалежним учасником правовідносин і не наділений владними повноваженнями щодо клієнта, отже, його професійна діяльність не може бути предметом оскарження за правилами адміністративного судочинства.
47. Ураховуючи наведене, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що ця справа в частині вимог до адвоката Микулича І. В. не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а відтак наявні підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України.
48. Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правові позиції Верховного Суду, наведені в постановах від 29 березня 2018 року у справі № 640/12325/15, від 30 листопада 2023 року у справі № 420/27049/21, з огляду на таке.
49. Так, у справі № 640/12325/15 відповідачем була КДКА Харківської області, а предметом позову - відмова відповідача в порушенні дисциплінарної справи стосовно адвоката.
50. У справі ж № 420/27049/21 відповідачем була КДКА Одеської області, а предметом позову - визнання протиправним та скасування рішення про закриття дисциплінарної справи.
51. Отже, сторони, предмет і підстава в наведених справах та у справі, що є предметом цього розгляду не є тотожними, відтак висновки, наведені в справах № 640/12325/15 та № 420/27049/21 не підлягають урахуванню під час вирішення цієї справи.
52. Не є слушними посилання скаржника на те, що суди попередніх інстанцій порушили частину шосту статті 170 КАС України, з огляду на таке.
53. Так, відповідно до частини шостої статті 170 КАС України в разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи. 
54. Водночас у контексті спірних правовідносин необхідно зазначити, що в пункті 53 рішення від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).
55. Частиною другою статті 124 Конституції України установлено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
56. Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що в контексті цих конституційних норм поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підпадають не лише під юрисдикцію адміністративних судів, а й узагалі не підлягають судовому розгляду.
57. Отже, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу від 24 березня 2025 року, залишену без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2025 року, з додержанням норм процесуального права, відтак відсутні підстави для скасування таких рішень.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
58. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
59. Згідно із частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
60. Оскільки оскаржувані судові рішення прийнято з додержанням норм процесуального права, а правових висновків судів першої та апеляційної інстанцій скаржник не спростував, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач В. Е. Мацедонська
Судді М. В. Білак
Ж. М. Мельник-Томенко