Справа № 387/852/26 
Номер провадження по справі 2-а/387/15/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2026 року      селище Добровеличківка

Добровеличківський районний суд Кіровоградської області у складі
головуючого судді Солоненко Т. В. 
із секретарем судового засідання      Перепелиці В.Д.
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення і закриття провадження у справі
В С Т А Н О В И В : 
29 травня 2026 року позивач ОСОБА_1 , через свого уповноваженого представника адвоката Федоренко Д.М., звернувся до Добровеличківського районного суду Кіровоградської області з позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення серії АВ №00010251 від 10.04.2026 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 132-1 КУпАП , закрити провадження у справі.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав на те, що 10.04.2026 Державною службою України з безпеки на транспорті винесено постанову серії АВ №00010251 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.132-1 КУпАП. Відповідно до зазначеної постанови, 28.03.2026 о 09 год. 25 хв. за адресою М-22, км 74+810, Полтавська область, автоматичним пунктом WIM зафіксовано рух транспортного засобу MAN TGS 26.440, д.н.з. НОМЕР_1 , із перевищенням нормативної фактичної маси транспортного засобу на 7,775 %, а саме на 3,11 т, при нормативно допустимій масі 40 т. На підставі зазначеного позивача притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено штраф у розмірі 17 000 грн. 
Не погоджуючись із постановою серії АВ №00010251 від 10.04.2026, позивач у встановленому законом порядку скористався правом на її адміністративне оскарження та 22.04.2026 звернувся до Державної служби України з безпеки на транспорті зі скаргою про скасування постанови та закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. У поданій скарзі позивач зазначав, що транспортний засіб MAN TGS 26.440, д.н.з. НОМЕР_1 , разом із напівпричепом ЗМІЇВ-ТРАНС, д.н.з. НОМЕР_2 , є спеціалізованим контейнеровозом та здійснював контейнерне перевезення вантажу, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягали застосуванню вагові нормативи, передбачені пунктом 22.5 Правил дорожнього руху України для контейнеровозів, а саме допустима фактична маса 44 т. 
За результатами розгляду скарги Державною службою України з безпеки на транспорті було прийнято рішення про залишення скарги без задоволення, а постанови — без змін. 
За доводами позовної заяви, на підставі даних автоматичної фіксації відповідач дійшов висновку про перевищення нормативно допустимої фактичної маси транспортного засобу на 3,11 т, що становить 7,775 %, та застосував норматив максимально допустимої фактичної маси транспортного засобу 40 т. Разом з тим зазначені висновки відповідача є помилковими, необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. 
Так, транспортний засіб, яким здійснювалося перевезення, є спеціалізованим контейнеровозом, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію напівпричепа ЗМІЇВ-ТРАНС, державний номерний знак НОМЕР_2 , у якому зазначено: «спеціалізований напівпричіп н/пр-контейнеровоз». Крім того, під час здійснення перевезення фактично використовувався вантажний контейнер К60, що підтверджується: товарно-транспортною накладною; технічним паспортом контейнера К60; сертифікатом відповідності; технічною документацією контейнера; маркуванням та заводським номером контейнера. Відповідно до технічної документації контейнер К60 є металевим відкритим контейнером (з тентом) для перевезення різноманітного вантажу, має визначені технічні характеристики, заводський номер, маркування та сертифікацію відповідності технічним умовам. При цьому у товарно-транспортній накладній прямо зазначено використання контейнеровоза під час здійснення відповідного перевезення, що підтверджує здійснення саме контейнерного перевезення вантажу. 
Відповідно до підпункту «б» пункту 22.5 Правил дорожнього руху України для трьохвісного автомобіля (тягача) з двохвісним або трьохвісним напівпричепом контейнеровозом, що здійснює контейнерне перевезення одного або більше контейнерів, допустима фактична маса транспортного засобу становить 44 т. 
Отже, у спірних правовідносинах відповідач повинен був застосувати саме норматив допустимої фактичної маси 44 т, а не 40 т. При цьому фактична маса транспортного засобу, визначена відповідачем, становила 43,11 т, що не перевищує нормативно допустиму масу 44 т, передбачену для контейнерних перевезень.
Таким чином, у діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.132-1 КУпАП.
Водночас відповідач під час розгляду справи та скарги позивача фактично не дослідив належним чином усі обставини справи та не надав належної правової оцінки наданим документам, що підтверджують здійснення контейнерного перевезення. Як убачається зі змісту рішення за результатами розгляду скарги, висновок про відсутність контейнерного перевезення був зроблений виключно з підстав того, що на фото автоматичної фіксації не вбачається відповідного маркування контейнера. Однак сам по собі факт відсутності або невидимості маркування контейнера на фото автоматичної фіксації не є належним та достатнім доказом того, що перевезення фактично не здійснювалося у контейнері, особливо з урахуванням наявних у матеріалах справи письмових доказів, які підтверджують протилежне.
Так, контейнер, який перевозився транспортним засобом позивача, мав відповідне ідентифікаційне маркування та табличку виробника із зазначенням основних технічних характеристик контейнера. Зокрема, на контейнері були наявні та чітко зазначені: 1. найменування власника контейнера — ТОВ «ЗміївТранс»; 2. місцезнаходження власника — Харківська область, м. Зміїв; 3. заводський номер контейнера — 34; 4. дата виготовлення контейнера — 08.2024; 5. габаритні розміри контейнера: a. ширина — 255 см; b. висота — 252 см; c. довжина — 1000 см; 6. внутрішній об`єм контейнера — 60 м.; 7. маса контейнера — 2570 кг; 8. максимально допустима маса вантажу — 30 000 кг. 
Вказане маркування було розміщене безпосередньо на контейнері у вигляді металевої інформаційної таблички та давало можливість ідентифікувати контейнер, його технічні характеристики, виробника та функціональне призначення. Отже, твердження відповідача про відсутність маркування контейнера є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи. Крім того, транспортний засіб позивача відповідно до свідоцтва про реєстрацію є спеціалізованим напівпричепом-контейнеровозом та під час спірного перевезення використовувався саме за своїм цільовим призначенням — для перевезення контейнера. При цьому відповідач не надав жодного належного та допустимого доказу того, що перевезення здійснювалось не у контейнері або що контейнер не відповідав встановленим вимогам. Сам факт відсутності, на думку відповідача, окремих додаткових позначень не свідчить про відсутність контейнерного перевезення та не може автоматично бути підставою для застосування нормативно-вагових параметрів, передбачених для звичайних вантажних перевезень. Таким чином, відповідач дійшов помилкового висновку про незастосування нормативів, установлених для контейнеровозів, та безпідставно застосував норматив максимально допустимої фактичної маси 40 т замість нормативів, передбачених для контейнерних перевезень.
Твердження відповідача про те, що під час спірного перевезення позивач не здійснював контейнерного перевезення, не відповідають дійсності та спростовуються належними та допустимими доказами, які безпосередньо підтверджують використання транспортного засобу саме як контейнеровоза.
Так, товарно-транспортною накладною № 5138/4015 від 27.03.2026 підтверджується факт здійснення перевезення вантажу із використанням спеціалізованого транспортного засобу — контейнеровоза. Зокрема, у зазначеній товарно-транспортній накладній прямо вказано: транспортний засіб — MAN TGS 24.440; напівпричіп — контейнеровоз; перевізник — ТОВ «ЄВРОТРАНС ЛОГІСТИК»; пункт навантаження — м. Чорноморськ Одеської області; пункт розвантаження — м. Полтава; характеристики транспортного засобу та вантажу, що відповідають контейнерному способу перевезення. При цьому у графі щодо транспортного засобу безпосередньо зазначено, що напівпричіп є саме контейнеровозом, а не звичайним бортовим чи тентованим напівпричепом. Крім того, товарно-транспортна накладна містить технічні параметри транспортного засобу: довжина — 16 м; ширина — 2,5 м; наведені висота — 3,9 м; загальна маса транспортного засобу з вантажем — 42,580 т. характеристики відповідають конструктивним параметрам транспортного засобу, призначеного для перевезення контейнерів. Також у матеріалах справи наявне маркування контейнера у вигляді металевої інформаційної таблички, на якій зазначено: власника контейнера — ТОВ «ЗміївТранс»; заводський номер контейнера; дату виготовлення; габаритні розміри контейнера; внутрішній об`єм контейнера; масу контейнера; максимально допустиму масу вантажу. Наявність зазначеної таблички спростовує твердження відповідача про відсутність будь-якого маркування контейнера. 
Більше того, відповідачем не надано жодного належного доказу того, що: контейнер фактично був відсутній; транспортний засіб використовувався не як контейнеровоз; вантаж перевозився без контейнера; контейнер був непридатний для перевезення; контейнер не міг бути ідентифікований. Висновок відповідача фактично ґрунтується виключно на припущенні про те, що окремі елементи маркування не були відображені на фотоматеріалах автоматичної фіксації.
Доводи відповідача про те, що під час спірного перевезення нібито не здійснювалося контейнерне перевезення, є необґрунтованими та спростовуються технічною документацією на контейнер К60, яка підтверджує, що вказаний контейнер є окремим самостійним технічним виробом, призначеним саме для перевезення вантажів. Технічна документація контейнера К60 прямо передбачає можливість його транспортування автомобільним, залізничним, річковим та морським транспортом, що відповідає функціональному призначенню контейнерів як універсальних засобів мультимодального перевезення вантажів. Відповідно до технічного паспорта на контейнер К60, зазначений контейнер є металевим відкритим контейнером з тентом, призначеним для перевезення різноманітного вантажу. Тобто контейнер К60 не є частиною кузова транспортного засобу, не є випадковим вантажним елементом та не є довільною надбудовою, а має самостійне функціональне призначення — перевезення вантажу як контейнер. 
Наявність у контейнера К60 власної технічної документації та сертифікації виключає можливість ототожнювати його зі звичайним вантажем або конструктивним елементом напівпричепа. Контейнер К60 є окремим технічним виробом, призначеним для розміщення та перевезення вантажу, а тому його транспортування спеціалізованим напівпричепом-контейнеровозом за своєю суттю є контейнерним перевезенням. Таким чином, сукупність доказів — технічний паспорт контейнера К60, маркування, заводський номер, сертифікати відповідності та товарно-транспортна накладна — підтверджує, що під час спірного рейсу перевозився саме контейнер К60, а транспортний засіб використовувався за своїм прямим призначенням як контейнеровоз. Отже, відповідач безпідставно не застосував норматив допустимої фактичної маси 44 т, передбачений для контейнеровозів, та неправомірно застосував загальний норматив 40 т для звичайних вантажних перевезень.
Фактично відповідачем у постанові наведено відомості лише щодо тягача, тоді як інформацію про спеціалізований напівпричіп-контейнеровоз не було належним чином враховано та досліджено. Водночас саме тип напівпричепа має визначальне значення для правильного застосування пункту 22.5 Правил дорожнього руху України, оскільки для контейнеровозів законодавством передбачено інші нормативно-вагові параметри — допустиму фактичну масу 44 тонни.
Поряд з цим, звертаючись до суду з позовною заявою позивачем подано заяву про поновлення строку для звернення до суду із даним позовом.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.05.2026 справу ЄУН 387/852/26 за вказаним позовом передано на розгляд судді Солоненко Т.В..
Ухвалою судді Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 03.06.2026 поновлено позивачу строк для звернення до суду з адміністративним позовом, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати у спрощеному позовному провадженні без виклику (повідомлення) сторін. Одночасно зобов`язано Державну службу України з безпеки на транспорті в термін до 02.07.2026 року надати суду належним чином завірену копію матеріалів про адміністративне правопорушення складених відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 132-1 КУпАП.
10.06.2026, через систему ЄСІТС "Електронний суд", до суду надійшов відзив на позовну представника Державної служби України з безпеки на транспорті Чернової В.В., в якому наведено заперечення на позовну заяву. Суть заперечень відповідача зводиться наступного. 
Положеннями частини другої статті 286 КАС України встановлено, що позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови). Тобто, враховуючи особливості розгляду даної категорії справ законодавцем встановлено скорочений строк для звернення до суду. Позовна заява датована 29.05.2026, при тому, що оскаржувана постанова винесена 10.04.2026 року, в подальшому скерована на адресу (вул. Миру, 84, с. Перчунове, Добровеличківський район, Кіровоградська області), яка внесена до державних реєстрів, що підтверджується копіями ф. 119 поштових відправлень. Оскільки з наявних доказів можна встановити, що оскаржувана постанова була вручена особисто 22.04.2026, що також підтверджується підписом на бланку, отже граничний строк звернення з позовною заявою до суду 02.05.2026. 
З таким висновком позивача відповідач не погоджується тому, що Укртрансбезпекою виконано всі законодавчо встановлені дії щодо направлення на адресу ОСОБА_1 оскаржуваної постанови, тоді як останній не здійсненив відповідних дій щодо її отримання. Таким чином, строк звернення до суду пропущено позивачем, оскільки оскаржувана постанова була скерована на поштову адресу, яка внесена до державних реєстрів позивача рекомендованим листом з повідомленням про вручення, однак, повернулась за закінченням строку зберігання.
Посилаючись на положення пункту 8 частини першої статті 240 КАС України, якими врегульовано наслідки недотримання процесуального строку, відповідач просить залишити позовну заяву без розгляду.
По суті позовних вимог відповідач вказує, що зі змісту оскаржуваної постанови серії АВ №00010251 від 10.04.2026 вбачається, що розглянувши відомості з матеріалів інформаційного файлу, створених системою за допомогою технічних засобів WIM 7, WAGA-WIM35, зав. № 1, головним спеціалістом відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень управління автоматичної фіксації порушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті Департаменту державного нагляду (контролю) за безпекою на наземному транспорті, Головня Т. С., встановлено, що 28.03.2026 о 9 год 25 хв., за адресою М-22, км 74+810, Полтавська обл., автоматичним пунктом фіксації адміністративних порушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті зафіксовано транспортний засіб MAN TGS 26.440, ДНЗ BA7585HI. 
Відповідальна особа допустила рух транспортного засобу із перевищенням нормативних параметрів зазначених пунктом 22.5 ПДР України: перевищення загальної маси транспортного засобу на 7,775% (3.11 тон), при дозволеній максимальній фактичній масі 40 тон, відповідальність за яке передбачена частиною 2 статті 132-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення. За вказаних обставин постановою на Позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8 500,00 грн.
Доводи позовної заяви про здійснення перевезення у напівпричепі-контейнеровоз є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до підпункту «б» пункту 22.5 Правил дорожнього руху, максимальне значення фактичної маси автомобіля для автомобільних доріг державного значення для двовісного автомобіля (тягача) з трьохвісним напівпричепом складає 40 тон, а трьохвісний автомобіль (тягач) з двовісним або трьохвісним напівпричепом (контейнеровоз), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра - 44 тони. Якщо перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів не здійснюється - беруться показники 40 тон, оскільки максимальне значення фактичної Документ сформований в системі «Електронний суд» 10.06.2026 6 маси автомобіля 44 тони передбачене саме для перевезення контейнерів та змінних кузовів. Напівпричіп-контейнеровоз не є тотожним контейнера, а є засобом перевезення контейнера, а також інших тар (кузовів), що можуть містити вантаж. Напівпричіп контейнеровоз є транспортним засобом, що відноситься до класу колісної техніки суворого функціонального призначення, який необхідний для організації транспортування стандартних морських, залізничних та спеціалізованих контейнерів.
Перевезення контейнера є окремим видом перевезення вантажу, який має специфічний правовий режим та може передбачати застосування спеціальних габаритно-вагових параметрів. При цьому, напівпричіп контейнеровоз — це лише різновид напівпричепа, конструктивно призначений для перевезення контейнерів, однак сам по собі не свідчить про те, що у конкретному випадку фактично здійснюється перевезення контейнера. В законодавстві описано цілий ряд ознак, які є невід`ємною частиною безпечних контейнерів і встановлення яких не потребує наявності спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, якими інспектор керується під час розгляду справи
Однак, будь-яких доказів, щодо здійснення позивачем вантажного перевезення саме контейнером, ідентифікації такого контейнера, доказів щодо придбання або використання контейнера, товарно-супровідних документів на перевезення вантажу контейнером, або сертифікатів на такий контейнер, які б могли свідчити про контейнерні перевезення транспортним засобом позивача, матеріали справи не містять. При визначенні максимально допустимої ваги перевезення для контейнеровозів, як умову встановлено не просто здійснення такого перевезення контейнеровозом, а здійснення перевезення контейнеровозом саме контейнерів. Оскільки в реєстраційних документах транспортний засіб серія СТІ №455975 3 вказано як "контейнеровоз", тобто як колісний транспортний засіб спеціалізованого призначення, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів певних категорій - контейнерів, то і його експлуатація повинна відповідати як його конструкції, так і його призначенню.
Відповідно до вимог чинного законодавства, гранична допустима маса транспортного засобу у 44 тонни може бути застосована виключно у випадках, коли на напівпричепі перевозиться «Контейнер» встановлений згідно з установленими стандартами. Відсутність такого контейнера унеможливлює правомірне застосування нормативу 44 тонни. Однак, самого напівпричепу контейнеровоз недостатньо для того щоб застосовувати норму пункту 22.5 ПДР України - максимально допустимої ваги перевезення для контейнеровозів як 44 000 кг тому, що з матеріалів фотофіксації видно, що перевізник не використовував свій спеціалізований напівпричіп як контейнеровоз і не перевозив вантаж у контейнері. А отже, з наведеного вище, можна стверджувати, що транспортний засіб рухався з порушенням вагових норм, адже в підпункті «б» пункту 22.5 ПДР України, чітко вказано, що максимальне значення фактичної маси автомобіля 42 тони передбачене саме для перевезення трьохвісним автомобілем (тягач) з двовісним або трьохвісним напівпричепом (контейнеровоз), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра. Разом з тим, позивачем не надано доказів перевезення контейнеру із відповідним маркуванням. Відсутність контейнеру із відповідним маркуванням підтверджується і фотознімками, зробленими під час фіксації факту порушення норм чинного законодавства, вимог Наказу Міністерства транспорту України від 14 січня 1997 року №363 "Про затвердження правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні" (далі – Правила №363), завдяки чому, інспектор встановлює факт проїзду транспортного засобу з напівпричепом контейнеровоз, що здійснює перевезення контейнера або змінного кузова, враховуючи, при цьому відповідність технічної конструкції ознакам контейнера. 
Конструкція вантажних контейнерів повинна відповідати ряду встановлених вимогам даного стандарту та вимогам Міжнародної Конвенції по безпечним контейнерам, а саме не допускати можливості вилучення вантажу із запертого контейнера або завантаження в нього вантажу без залишення видимих слідів зламу або пошкодження печатей та пломб, також не має передбачати наявність потайних місць для приховування вантажу. Усі контейнери мають спиратись на свої нижні кутові та проміжні фітинги, на фотознімках зроблених під час вчинення правопорушення, видно, що транспортний засіб, який проходить рамку вагового контролю відсутні фітинги, а також маркування які передбачені Міжнародними договорами та п.17.2-17.5 Правил № 363. На фотознімках зроблених під час вчинення адміністративного правопорушення, встановлено, що відповідний транспортний засіб, який рухається немає фітингів відповідно до Міжнародної Конвенції по безпечним контейнерам. 
Позивачем не надано доказів перевезення контейнеру із відповідним маркуванням. Відсутність контейнеру підтверджується і фотознімками, зробленими під час фіксації факту порушення. Разом із тим, відповідно до п.17.9 Правил № 363, приймання вантажів для перевезення в контейнерах здійснюється: при наявності Договору – на підставі заявки, а при відсутності Договору – разового договору. Саме договір про перевезення вантажів контейнером є належним доказом надання послуг з перевезення вантажу контейнеровозом, а не товарно-транспортна накладна, подана позивачем і взята до уваги судом. Зазначене, вказує на відсутність належних доказів перевезення вантажів за допомогою контейнерів. Позивачем не надано доказів того, що на розміщеному напівпричепі знаходився контейнер із відповідним маркуванням. Окрім того, так само відсутні будь-які ознаки перевезення контейнерів на зображеннях транспортного засобу в момент вчинення правопорушення. При цьому, позивачем до матеріалів справи не долучено належних доказів, що під час проведення габаритно-вагового контролю транспортного засобу, який належать позивачу, здійснювалися безпечні вантажні перевезення в контейнері згідно з їх призначенням, а також не надано доказів на підтвердження того який вантаж перевозився та у який спосіб.
Щодо посилання позивача на технічні умови ТУ К60, відповідач вказує, що технічні умови є документом виробника, який визначає вимоги до конкретної продукції, однак самі по собі не можуть підтверджувати фактичні характеристики конкретного об`єкта, що є предметом спору. Крім того, ТУ К60 містять лише загальний опис продукції та не підтверджують, що саме контейнер, який використовувався у спірних правовідносинах, був виготовлений відповідно до зазначених технічних умов і відповідає вимогам ДСТУ. Водночас позивачем не надано жодного доказу того, що спірний об`єкт відповідає вимогам відповідних стандартів ISO або ДСТУ, які регламентують технічні характеристики контейнерів. Так само відсутні будь-які документи щодо сертифікації, технічного огляду, паспорта виробу чи іншої технічної документації, яка б підтверджувала відповідність спірного об`єкта зазначеним стандартам. Саме по собі посилання на ТУ К60 не свідчить про відповідність виробу міжнародним стандартам контейнерних перевезень, оскільки технічні умови є внутрішнім документом виробника та можуть встановлювати вимоги лише до певного виду продукції. При цьому такі технічні умови не можуть автоматично підтверджувати наявність у виробу всіх конструктивних ознак контейнера, передбачених міжнародними стандартами. 
Таким чином, за відсутності належних доказів відповідності спірного об`єкта вимогам ДСТУ та ISO, твердження позивача про те, що такий об`єкт є контейнером лише з підстав посилання на ТУ К60, є необґрунтованим та не підтверджується належними доказами. Наявність сертифіката відповідності свідчить лише про те, що певна продукція виробника може виготовлятися відповідно до визначених технічних умов. Водночас такий сертифікат сам по собі не підтверджує, що саме спірний об`єкт є виробом, на який поширюється дія відповідного сертифіката, та не встановлює його фактичні конструктивні характеристики. Крім того, сертифікат відповідності підтверджує відповідність продукції вимогам технічних умов ТУ У 29.2-39989905-001:2018, а не вимогам міжнародних стандартів ISO щодо контейнерів або іншим нормативним документам, які регламентують ознаки контейнера як об`єкта транспортної інфраструктури. 
Твердження позивача про те, що наявність сертифіката автоматично підтверджує статус контейнера К60 як стандартизованого технічного виробу, є помилковим, оскільки сертифікація проводилася щодо відповідності технічним умовам конкретного виробника. Така сертифікація не свідчить про існування загальновизнаного державного або міжнародного стандарту «К60» та не надає виробу статусу стандартизованого типу контейнера в розумінні міжнародних правил контейнерних перевезень. Таким чином, сертифікат відповідності підтверджує лише факт серійного виготовлення продукції за певними технічними умовами виробника, проте не є належним доказом тих обставин, для підтвердження яких його використовує позивач у даній справі.
12.06.2026, через систему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказує, що твердження відповідача про відсутність нижніх кутових та проміжних фітингів на які контейнер має спиратись на контейнеровоз не відповідають дійсності. На фото контейнера який розташовано на напівпричепі ЗМІЇВ-ТРАНС, д.н.з. ВА7585XF чітко видно місця фіксації за допомогою відповідних фітингів. Відповідачу разом зі скаргою від 22.04.2026 було надано всі документи на транспортні засоби та контейнер. 
Додатково позивач наголошує, що автоматичний пункт габаритно-вагового контролю за своєю технічною природою призначений для автоматичного визначення параметрів руху транспортного засобу, а саме: 1. загальної фактичної маси транспортного засобу; 2. навантаження на осі транспортного засобу; 3. кількості осей транспортного засобу; 4. міжосьових відстаней; 5. габаритних параметрів транспортного засобу; 6. фото- та відеофіксації транспортного засобу під час руху. Разом із тим WIM-комплекс не здійснює та технічно не здатний здійснювати: 1. повноцінний технічний огляд контейнера; 2. експертну оцінку контейнера на відповідність міжнародним стандартам; 3. фізичну перевірку маркування контейнера; 4. встановлення наявності або відсутності всіх реквізитів маркування контейнера; 5. визначення технічного стану контейнера; 6. встановлення відповідності контейнера вимогам Конвенції про безпечні контейнери; 7. ідентифікацію контейнера шляхом огляду всіх його поверхонь; 8. встановлення факту використання контейнера не за призначенням. 
Таким чином, автоматична система може фіксувати лише зовнішні параметри транспортного засобу під час його руху, однак не може достовірно встановлювати правову природу перевезення та робити категоричний висновок про те, чи є перевезення контейнерним у розумінні спеціальних правил перевезення вантажів. 
Більше того, фотоматеріали автоматичної фіксації, які містяться у постанові, не забезпечують можливості: 1. оглянути всі сторони контейнера; 2. перевірити місця нанесення маркування; Документ сформований в системі «Електронний суд» 12.06.2026 2 3. встановити відсутність маркувальних табличок; 4. дослідити технічні характеристики контейнера; 5. ідентифікувати усі реквізити контейнера. 
Отже, висновок відповідача про те, що транспортний засіб не здійснював контейнерного перевезення, фактично ґрунтується не на результатах належного технічного дослідження, а виключно на припущеннях, сформованих за результатами автоматичної фотофіксації. При цьому у матеріалах відзиву на позовну заяву наявні докази, які безпосередньо підтверджують здійснення контейнерного перевезення, а саме фотоматеріали, що підтверджують наявність контейнера. Таким чином, відповідач вийшов за межі технічних можливостей та функціонального призначення автоматичного пункту габаритно-вагового контролю, безпідставно зробивши висновок про незастосування нормативно-вагових параметрів, установлених для контейнеровозів
З урахуванням вимог ст.ст.257-263 КАС України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались.
Враховуючи положення ст.9 КАС України якими в адміністративному судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав.
Розглядаючи дану справу, суд, з урахуванням ч. 1 ст. 7 КАС України та ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" приймає до уваги припис ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою закріплене право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що передбачено в частині другій статті 19 Конституції України.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначено Законом України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 № 2344-III. Відповідно до частини 12 статті 6 Закону № 2344-III державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
За приписами частини п`ятої статті 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353-XII учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону № 3353-XII, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі ПДР).
Пунктом 1.3 ПДР передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Пунктом 1.9. ПДР закріплено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до п. 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 р. № 103 Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.
Згідно з ч. 1 ст. 14-3 КУпАП адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, передбачені ч. 2 ст. 122-2, ч. 2 і 3 ст.132-1 цього Кодексу, зафіксовані за допомогою засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі (за допомогою комплексу технічних засобів автоматичного визначення вагових, габаритних та інших параметрів транспортного засобу з функціями фотозйомки та/або відеозапису, що функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на момент запиту відсутні відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.
Оскільки предметом оскарження є постанова про накладення адміністративного стягнення, суд перевіряє законність та обґрунтованість винесення постанови та досліджує, чи було дотримано порядок притягнення особи до адміністративної відповідальності, чи не пропущено строки, встановлені для розгляду справи та накладення адміністративного стягнення, чи виконано вимоги закону при розгляді справи та інше.
Судом встановлено, що головним спеціалістом відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень управління автоматичної фіксації порушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті Департаменту державного нагляду (контролю) за безпекою на наземному транспорті Головнею Тетяною Сергіївною 10.04.2026 винесена постанова серії АВ № 00010251 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 132-1 КУпАП. За змістом оскаржуваної постанови, розглянувши відомості з матеріалів інформаційного файлу, створеного системою за допомогою технічних засобів WIM 7, WAGA-WIM35, зав. №1, головний спеціаліст установила, що 28.03.2026 о 09 год. 25 хв., за адресою М-22, км 74+810, Полтавська область, автоматичним пунктом фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті зафіксовано транспортний засіб MAN TGS 26.440, ДНЗ НОМЕР_1 , яким відповідальна особа ОСОБА_1 , допустила рух транспортного засобу із перевищенням нормативних параметрів, зазначених пунктом 22.5 ПДР України: перевищення загальної маси транспортного засобу на 7,775% (3,11 тон), при дозволеній максимальній фактичній масі 40 тон, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 132-1 КУпАП . У графі «Результати автоматичної фіксації транспортного засобу в момент учинення адміністративного правопорушення» зазначені фактичні зафіксовані параметри транспортного засобу: кількість вісей 6 шт., спарені колеса 3 вісь, відстань між вісями 1-2: 2610 мм, 2-3: 1350 мм, 3-4: 5050 мм, 4-5: 1310 мм, 5-6: 1320 мм; навантаження на вісь: 1-6400кг, 2-5400 кг, 3-9100 кг, 4-8900 кг, 5-8950кг, 6-9150 кг.. Загальна маса 47900 кг. Посилання в Інтернеті на веб-сайт, на якому особа може ознайомитися із зображенням чи відеозаписом (за наявності) транспортного засобу в момент учинення правопорушення та постановою в електронній формі: https://wim.dsbt.gov.ua/r/a/AВ00010251/.
За вказане правопорушення позивача притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 8 500,00 грн.
В силу ч. 4 ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.
Згідно з ч. 2 ст. 29 Закону України «Про дорожній рух» з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Згідно з п. 5 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 103, передбачено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; здійснює нарахування, вживає заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.
Пунктом 22.5 ПДР України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306, визначено, що рух транспортних засобів та їх составів допускається у разі, коли їх параметри не перевищують фактичної маси вантажних автомобілів, зокрема:
- двовісний автомобіль (тягач) з трьохвісним напівпричепом - 40 тонн;
- трьохвісний автомобіль (тягач) з двовісним або трьохвісним напівпричепом - 40 тонн;
- двовісний автомобіль (тягач) з трьохвісним напівпричепом (контейнеровоз), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра - 42 тони;
- трьохвісний автомобіль (тягач) з двовісним або трьохвісним напівпричепом (контейнеровоз), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра - 44 тони.
Відповідно до ч. 2 ст. 132-1 КУпАП перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм під час руху великогабаритними і великоваговими транспортними засобами автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами - тягне за собою накладення штрафу в розмірі: п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5% до 10% включно; однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10 %, але не більше 20%; двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20%, але не більше 30%; трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 30%.
Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суть порушення полягає в допущені відповідальною особою руху транспортного засобу із перевищенням параметрів, зазначених п. 22.5 ПДР України: перевищення загальної маси транспортного засобу на 7,775% (3,11 тонн) при дозволеній максимальній фактичній масі 40 тонн.
Тобто об`єктивна сторона порушення визначена відповідачем у перевищенні максимальної фактичної маси транспортного засобу, у зв`язку з чим прийнято рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
Для встановлення того чи мало місце вчинення позивачем адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 132-1 КУпАП визначальним є встановлення характеристик транспортного засобу та відповідно максимально дозволених габаритно-вагових норм.
Судом з`ясовано, що відповідно до наявного в матеріалах справи свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , автомобіль MAN TGS 26.440, д.н.з. НОМЕР_1 , є спеціалізованим вантажним сідловим тягачем.
Відомостей про причеп, рух якого в момент вчинення відповідного правопорушення 28.03.2026 року о 09 год 25 хв. зафіксовано разом із транспортним засобом MAN TGS 26.440, д.н.з. НОМЕР_1 , оскаржувана постанова про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України серії АВ № 00010251 від 10.04.2026 не містить і стороною відповідача до відзиву також таких доказів не надано.
При цьому, з поданої позивачем товарно-транспортної накладної № 5138/4015 від 27.03.2026 вбачається, що перевезення вантажу здійснювалось транспортним засобом MAN TGS 26.440, д.н.з. НОМЕР_1 , разом з напівпричепом, д.н.з. НОМЕР_2 .
Відповідно до наявного в матеріалах справи свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 транспортний засіб ЗМІЇВ-ТРАНС, д.н.з. НОМЕР_2 , є спеціалізованим напівпричепом контейнеровозом, відкритий з тентом для перевезення різноманітного вантажу.
При цьому, оскаржувана постанова містить інформацію, що кількість вісей зафіксованого транспортного засобу разом із причепом становить 6 (тобто використано тривісний тягач та тривісний причеп), що також підтверджується наявними в матеріалах справи фото таблицями, а також фото, що містяться за посиланням https://wim.dsbt.gov.ua/r/a/ AВ00010251/, та свідчать про наявність підстав для застосування до транспортного засобу позивача обмежень максимальним навантаженням на рівні 44 тонни.
Таким чином, при здійсненні відповідачем розрахунку перевищення вагових параметрів не враховану обставину щодо типу тягача та напівпричепа, який використовувався при перевезенні вантажу (транспортний засіб MAN TGX 26.440, д.н.з. НОМЕР_1 , є спеціалізованим вантажним сідловим тягачем, а причеп ЗМІЇВ-ТРАНС, д.н.з. НОМЕР_2 , є спеціалізованим напівпричепом контейнеровозом, відкритий з тентом для перевезення різноманітного вантажу) та не було враховано кількість вісей зафіксованого транспортного засобу (використано тривісний тягач та тривісний причеп) для якого відповідно до п.22.5 ПДР України встановлено обмеження фактичної маси 44 тонни.
При цьому, встановлення допустимої максимальної маси навантаження на рівні 44 тонни застосовуються не лише при перевезенні вантажу в контейнері, а й при використанні змінних кузовів, за умови здійснення перевезення трьохвісним автомобілем (тягачем) з двовісним або трьохвісним напівпричепом (контейнеровозом).
Доказів наявності у власності позивача, або використання ним у зв`язці з автомобілем MAN TGS 26.440, д.н.з. НОМЕР_1 , іншого причепа відповідачем до суду не подано.
При цьому, з огляду на те, що оскаржуваною постановою виміряні параметри з урахуванням похибки та вагові параметри транспортного засобу встановлено 43,11 тонн, таким чином, за умови врахування правильного нормативного показника 44 тонни, перевищення вагових норм відсутні, та зазначені обставини не враховано під час прийняття оскаржуваної постанови, тому вказана постанова підтягає скасуванню.
Доводи відповідача про відсутність доказів, що на транспортному засобі знаходився контейнер із відповідним маркуванням тощо не заслуговують на увагу, оскільки в даному випадку це не слугувало підставою притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
Окрім того, суд наголошує, що відповідно до свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, виданих уповноваженим органом та матеріалів фотофіксації транспортний засіб визначено саме як спеціалізований вантажний сідловий тягач, з причепом, який є спеціалізованим напівпричепом контейнеровозом.
Зі змісту ст. 9 КУпАП вбачається, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Як передбачено ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.
Наявність події і складу правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що наведені відповідачем аргументи та надані докази не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими, при цьому не підтверджені жодними доказами, як наслідок, оскаржувана постанова серії АВ № 00010251 від 10.04.2026 не містить об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 132-1 КУпАП, а тому відповідачем не доведено наявність в діях позивача складу вказаного адміністративного правопорушення.
Також під час розгляду справи суд враховує, що у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 08.07.2020 (справа № 463/1352/16-а).
Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду, суд зауважує, що при відкритті провадження у справі, судом надано оцінку підстав пропуску такого строку, визнано їх поважними та відповідно поновлено позивачу строк для звернення до суду з адміністративним позовом, відтак підстави для застосування положень пункту 8 частини першої статті 240 КАС України відсутні. 
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
При вирішенні питання судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Статтею 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
18 березня 2020 року Великою Палатою Верховного Суду за наслідком розгляду касаційних скарг у адміністративній справі №543/775/17 ухвалено постанову, в якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 13 грудня 2016 року (провадження № 21-1410а16), та вказала, що чинне законодавство містить ставку судового збору, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги у справі про оскарження постанови про адміністративне правопорушення та подальшому оскарженні позивачем та відповідачем судового рішення.
Також Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з огляду на необхідність однакового підходу у визначенні розміру судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, він складає за подання позовної заяви 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
На підставі викладеного, слід враховувати висновок Великої Палати Верховного Суду, що за подання фізичною особою адміністративного позову про оскарження постанови про адміністративне правопорушення справляється судовий збір у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2026 рік», прожитковий мінімум для працездатних осіб у 2026 року з 01 січня встановлений у розмірі 3328, 00 грн.
Отже, судовий збір за подання до суду фізичною особою позовної заяви про оскарження постанови про адміністративне правопорушення у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 665, 60 грн.
Судом встановлено, що відповідно платіжної інструкції № 171095 від 29.05.2026, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1331,20 грн., що перевищує розмір судового збору, який підлягає сплаті за подання цього позову до суду.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.
За таких обставин, внесений позивачем судовий збір у розмірі 1331,20 грн., є більшим розміром, ніж встановлено законом - 665,60 грн., у зв`язку з чим сума надмірно сплаченого судового збору у розмірі 665,60 грн, за відповідним клопотанням, підлягає поверненню позивачу.
Тому за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 слід стягнути понесені ним витрати на оплату судового збору у розмірі 665,60 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 247, 251, 256, 283 КУпАП, ст.ст. 2, 77, 241-246, 250, 286 КАС України, суд –

УХВАЛИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови по справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 132-1 КУпАП - задовольнити.
Скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення серії АВ №00010251 від 10.04.2026, прийняту Державною службою України з безпеки на транспорті відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 132-1 КУпАП і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 665,60 грн (шістсот шістдесят п`ять гривень 60 копійок) сплаченого судового збору.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .
Відповідач: Державна служба України з безпеки на транспорті (код ЄДРПОУ 39816845, місцезнаходження: вул. Антоновича, буд. 51, м. Київ, 03150).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Таїсія СОЛОНЕНКО