Справа № 560/10474/26
	
РІШЕННЯ
іменем України

10 липня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., 
за участі:	секретаря судового засідання Федаш Ю.М., представниці позивача - Чулкової Н.К. , 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивачка) звернулася до суду з позовом до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі – відповідач), у якому просить суд: визнати протиправними дії в.о. начальника Першого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо відмови закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору №77034168; зобов`язати Перший відділ державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України закінчити виконавче провадження №77034168 зі стягнення виконавчого збору; зобов`язати відповідача скасувати усі заходи, вжиті щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема зняти арешти, накладені на майно та кошти боржника, скасувати постанову про розшук майна боржника, скасувати звернення стягнення на заробітну плату боржника, виключити відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників тощо.
Ухвалою суду від 15.06.2026 відкрито провадження у справі та зобов`язано відповідача надати належним чином завірені копії матеріалів виконавчих проваджень №61707861, №77034168 та №77598462.
Відповідно до позовної заяви, позивачка позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити повністю з таких підстав. 
Зазначає, що на примусовому виконанні у відповідача перебувало виконавче провадження №61707861 з виконання виконавчого листа №686/17409/13р., виданого 21.07.2014 Хмельницьким міськрайонним судом, про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк».
Стверджує, що у зв`язку зі смертю первісного боржника сторону боржника у виконавчому провадженні №61707861 було замінено на його правонаступницю - ОСОБА_1 - в межах вартості спадкового майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , вартість якої станом на 27.06.2024 становила 389367 грн.
Вказує, що 30.01.2025 державний виконавець у виконавчому провадженні №61707861 повернув виконавчий документ стягувачу на підставі його заяви та виніс постанову про стягнення з позивачки виконавчого збору в сумі 38936,70 грн. 
Посилається на те, що на підставі цієї постанови відкрито виконавче провадження №77034168 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору.
Також позивачка посилається на те, що 24.03.2025 приватний виконавець виконавчого округу Хмельницької області Джубаба Д.О. відкрив виконавче провадження №77598462 з виконання того самого виконавчого листа №686/17409/13р., виданого 21.07.2014, та виніс постанову про стягнення основної винагороди приватного виконавця.
На думку позивачки, одночасне існування виконавчого провадження №77034168 зі стягнення виконавчого збору та виконавчого провадження №77598462, у межах якого приватний виконавець стягує основну винагороду за виконання того самого виконавчого документа, створює для боржника подвійний майновий тягар.
Зазначає, що 28.04.2026 звернулася до відповідача із заявою про закінчення виконавчого провадження №77034168. 
Стверджує, що у цій заяві позивачка також просила скасувати заходи, вжиті у межах цього виконавчого провадження, зокрема постанову про арешт коштів боржника від 03.02.2025, постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 04.03.2025, постанову про розшук майна боржника від 14.02.2025.
Вказує, що листом від 29.05.2026 №69939 відповідач відмовив у закінченні виконавчого провадження №77034168, пославшись на відсутність підстав, передбачених статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Позивачка вважає таку відмову протиправною, оскільки вона суперечить правовим висновкам Верховного Суду щодо недопустимості одночасного стягнення виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця за виконання одного й того самого виконавчого документа.
Згідно із відзивом на позов, відповідач проти позову заперечує і просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю з огляду на таке.
Зазначає, що у Першому відділі ДВС на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження №61707861 з виконання виконавчого листа №686/17409/13, виданого 21.07.2014 Хмельницьким міськрайонним судом, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» 16852,98 доларів США, що еквівалентно 134705,87 грн, а також пені та судових витрат.
Вказує, що 03.04.2020 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №61707861, 30.08.2022 - постанову про арешт коштів боржника, а 04.10.2024 - постанову про заміну сторони виконавчого провадження на ОСОБА_1 .
Зазначає, що 30.01.2025 на підставі заяви стягувача винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу згідно з пунктом 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». 
Стверджує, що того ж дня державний виконавець виніс постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
Відповідач вважає, що державний виконавець був зобов`язаний винести постанову про стягнення виконавчого збору та відкрити виконавче провадження №77034168 на її виконання, оскільки такий обов`язок передбачений частиною третьою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».
Також відповідач зазначає, що частина восьма статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» стосується випадку передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю, тоді як у цій справі виконавчий документ був повернутий стягувачу, а в подальшому самостійно пред`явлений ним до приватного виконавця.
Окрім цього, відповідач вказує, що позивачка не надала доказів фактичної сплати основної винагороди приватному виконавцю, тому вимоги про закінчення виконавчого провадження №77034168 є безпідставними.
У судовому засіданні 10.07.2026 представниця позивачки позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити повністю з підстав, зазначених вище. 
Відповідач явку свого представника у судове засідання 10.07.2026 не забезпечив.
У поданому до суду клопотанні просив суд розглядати справу за відсутності представника Першого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України; у задоволенні позовних вимог – відмовити повністю.
Дослідивши подане клопотання, матеріали справи, заслухавши думку представниці позивача, суд протокольною ухвалою ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача. 
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
На примусовому виконанні у Першому відділі державної виконавчої служби у місті Хмельницькому перебувало виконавче провадження №61707861 з виконання виконавчого листа №686/17409/13р., виданого 21.07.2014 Хмельницьким міськрайонним судом, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» 16852,98 доларів США заборгованості за кредитним договором №1232008/2л від 24.03.2008, що в еквіваленті становило 134705,87 грн, а також пені та судових витрат. 
Виконавче провадження №61707861 відкрито 03.04.2020.
У матеріалах виконавчого провадження №61707861 вбачається наявність, зокрема, заяви стягувача, виконавчого листа, постанови про відкриття виконавчого провадження від 03.04.2020, постанови про заміну сторони виконавчого провадження від 04.10.2024, постанови про зміну реєстраційних даних від 30.01.2025, заяви про повернення виконавчого документа та постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 30.01.2025.
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду у справі №686/1442/14-ц від 30.07.2024 замінено сторону боржника у виконавчому провадженні №61707861 з ОСОБА_2 на його правонаступницю ОСОБА_1 в межах вартості спадкового майна - квартири АДРЕСА_1 , яка станом на 27.06.2024 становила 389367 грн.
04.10.2024 державний виконавець виніс постанову про заміну сторони виконавчого провадження №61707861 з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 .
30.01.2025 державний виконавець на підставі заяви стягувача виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні №61707861 за пунктом 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Того ж дня державний виконавець виніс постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 38936,70 грн.
30.01.2025 державний виконавець відкрив виконавче провадження №77034168 з примусового виконання постанови №61707861 від 30.01.2025 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 38936,70 грн.
У матеріалах виконавчого провадження №77034168, зокрема наявні: постанова про стягнення виконавчого збору ВП №61707861 від 30.01.2025, постанова про відкриття ВП №77034168 від 30.01.2025, довідка про причини повернення/досилання, постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 04.03.2025, платіжна інструкція, розпорядження, заява ОСОБА_1 , відповідь на заяву, а також постанова про визначення поточного рахунку фізичної особи - боржника у банку для здійснення видаткових операцій від 24.06.2026.
04.03.2025 державний виконавець у виконавчому провадженні №77034168 виніс постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника при примусовому виконанні постанови №61707861 від 30.01.2025 про стягнення виконавчого збору у сумі 38936,70 грн.
24.03.2025 приватний виконавець виконавчого округу Хмельницької області Джубаба Денис Олександрович відкрив виконавче провадження №77598462 з примусового виконання того самого виконавчого листа №686/17409/13р., виданого 21.07.2014 Хмельницьким міськрайонним судом, та виніс постанову про стягнення основної винагороди приватного виконавця.
Постанова приватного виконавця про стягнення основної винагороди у виконавчому провадженні №77598462 визначає основну винагороду у сумі 70290,43 грн.
28.04.2026 ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору. 
У заяві позивачка, серед іншого, просила скасувати постанову про арешт коштів боржника від 03.02.2025 у ВП №77034168, постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 04.03.2025 у ВП №77034168, постанову про розшук майна боржника від 14.02.2025 у ВП №77034168, а також закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору.
Листом від 29.05.2026 №69939 відповідач відмовив у закінченні виконавчого провадження №77034168, посилаючись на відсутність підстав, передбачених статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження». 
Позивачка отримала відповідь 10.06.2026.
26.06.2026 відповідач подав до суду копії матеріалів виконавчих проваджень №61707861 та №77034168.
Суд окремо встановив, що відповідач надав до суду матеріали виконавчого провадження №77034168, однак серед цих матеріалів відсутня постанова про розшук майна боржника від 14.02.2025. 
Така постанова також відсутня у матеріалах виконавчого провадження №77034168.
Позивачка до позовної заяви додала копії окремих матеріалів виконавчих проваджень, однак копію постанови про розшук майна боржника від 14.02.2025 у ВП №77034168 до позову не додала.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.
Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.
Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.
За ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Так, предметом спору у цій справі є не правомірність первісної постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 30.01.2025, а правомірність дій відповідача щодо відмови закінчити виконавче провадження №77034168, оформленої листом від 29.05.2026 №69939.
Як зазначено вище, суд оцінює спірну відмову ретроспективно, тобто станом на дату її надання - 29.05.2026. 
Отже, суд перевіряє, чи існували станом на цю дату фактичні та правові підстави для закінчення виконавчого провадження №77034168 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору.
Відповідно до частин першої та третьої статті 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. У позовній заяві зазначається ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження (за наявності).
Відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.
З огляду на це, хоча перша позовна вимога сформульована позивачкою як вимога про визнання протиправними дій в.о. начальника Першого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому, належним відповідачем у цій частині позовних вимог є відповідний орган державної виконавчої служби - Перший відділ державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України. 
Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі – Закон №1404-VIII у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За пунктом 5 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди. 
Згідно з частинами першою та другою статті 27 Закону №1404-VIII, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Частина восьма статті 27 Закону №1404-VIII передбачає, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.
У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
Частина перша статті 39 Закону №1404-VIII визначає, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення; 2) затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення; 3) припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника; 4) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 6) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі або оплатно вилучена; 7) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів; 9) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 10) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 11) надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону; 14) якщо стягнені з боржника в повному обсязі кошти не витребувані стягувачем протягом року та у зв`язку з цим перераховані до Державного бюджету України; 15) якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України "Про іпотеку" за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки; 16) врегулювання (погашення, списання) відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення" неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", її дочірньою компанією "Газ України", публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз", оператором газотранспортної системи та операторами газорозподільних систем, за спожитий природний газ, а також послуги з його транспортування та розподілу відповідно, перед теплогенеруючими організаціями за теплову енергію, отриману для її подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, перед електропостачальниками або операторами системи розподілу (як правонаступниками в частині прав та обов`язків за договорами на постачання електричної енергії та про користування електричною енергією) за спожиту електричну енергію, що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа за судовим рішенням, яке набрало законної сили; 17) списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 та підпункту 26.2 пункту 26 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України в повному обсязі сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені), що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа; 18) списання згідно з пунктом 9-15 розділу VIII Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" сум недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (у тому числі штрафних санкцій та пені), що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа; 19) прийняття Фондом гарантування вкладів фізичних осіб рішення про початок процедури ліквідації банку-боржника; 19-1) якщо відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню незалежно від дати укладення такої угоди; 19-2) врегулювання (погашення, списання) відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу" неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість учасників процедури врегулювання заборгованості, що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа за судовим рішенням, яке набрало законної сили; 20) врегулювання (погашення, списання) оператором газорозподільної системи заборгованості відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", якщо таке виконавче провадження розпочато за рішенням про зобов`язання Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, встановити оператору газорозподільної системи економічно обґрунтований тариф на послуги з розподілу природного газу з включенням компенсацій за період з 1 січня 2015 року по 31 грудня 2020 року включно; 21) виконання або відкликання вимоги територіального центру комплектування та соціальної підтримки відповідно до Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", скасування рішення суду про тимчасове обмеження громадянина України у праві керування транспортним засобом під час мобілізації, якщо виконавче провадження розпочато за таким рішенням.
А частина друга цієї статті Закону №1404-VIII передбачає, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.
Водночас, суд виходить з того, що положення статті 39 Закону №1404-VIII мають застосовуватися з урахуванням спеціальних положень цього Закону, а також висновків Верховного Суду щодо застосування частини восьмої статті 27 Закону №1404-VIII за аналогією закону у випадках, коли йдеться про уникнення подвійного стягнення виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця за одним виконавчим документом.
Згідно з частиною першою статті 40 Закону №1404-VIII, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до частини другої цієї статті Закону №1404-VIII, про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
Частина третя статті 40 Закону №1404-VIII передбачає, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з частинами першою - четвертою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 № 1403-VIII (далі – Закон №1403-VIII у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин), за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.
Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.
Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Відповідно до частини сьомої статті 31 Закону №1403-VIII, приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
За виконавчими документами про стягнення аліментів за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців, приватний виконавець нараховує основну винагороду із заборгованості зі сплати аліментів. У подальшому приватний виконавець зобов`язаний нараховувати основну винагороду щомісяця у розмірі, визначеному частиною третьою цієї статті, залежно від розміру простроченого щомісячного аліментного платежу. Постанова про стягнення основної винагороди за виконавчими документами про стягнення аліментів виноситься приватним виконавцем після погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі або у разі повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження на підставі розрахунку про її нарахування.
Згідно з п. 12 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643 «Про затвердження Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця» (далі – Порядок № 643 у редакції, станом на дату в виникнення спірних правовідносин), розмір основної винагороди приватного виконавця становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. 
Вирішуючи цю справу, суд враховує правові висновки Верховного Суду щодо застосування частини восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у спорах про уникнення подвійного стягнення виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця.
Так, у постанові від 21.07.2022 у справі №320/6215/19 Верховний Суд зазначив, що Закон №1404-VIII містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагороди приватного виконавця за виконання одного й того самого виконавчого документа. 
Верховний Суд дійшов висновку, що у таких правовідносинах підлягає застосуванню за аналогією закону частина восьма статті 27 Закону №1404-VIII, а належним способом захисту є закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.
У постанові від 13.04.2023 у справі №160/695/22 Верховний Суд підтвердив необхідність врахування правового висновку у справі №320/6215/19 щодо застосування частини восьмої статті 27 Закону №1404-VIII у подібних правовідносинах. 
Предметом спору у справі №160/695/22 було, зокрема, питання стягнення виконавчого збору органом ДВС та подальшого стягнення винагороди приватним виконавцем за виконання того самого виконавчого документа.
Водночас, суд виходить з того, що найбільш релевантною для цього спору є постанова Верховного Суду від 19.08.2025 у справі №380/22356/23. 
У цій справі Верховний Суд розглядав спір про правомірність стягнення виконавчого збору після того, як за тим самим виконавчим документом було відкрито виконавче провадження приватним виконавцем з одночасним стягненням основної винагороди приватного виконавця. 
Верховний Суд зазначив, що предмети спору у справах №320/6215/19 та №380/22356/23 є подібними, оскільки обидва стосуються питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того самого виконавчого документа.
У постанові від 19.08.2025 у справі №380/22356/23 Верховний Суд зазначив, що частина восьма статті 27 Закону №1404-VIII спрямована на недопущення одночасного стягнення з боржника виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця за виконання одного й того самого виконавчого документа, а належним і ефективним способом захисту у такій ситуації є закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 19.08.2025 у справі №380/22356/23 відхилив довід про те, що частина восьма статті 27 Закону №1404-VIII застосовується лише у разі формальної передачі виконавчого документа від державного виконавця приватному виконавцю. 
Верховний Суд зазначив, що повернення виконавчого документа стягувачу за пунктом 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII не виключає подальшого самостійного пред`явлення такого документа приватному виконавцю, а боржник не може впливати на вибір стягувачем відповідного механізму.
Також Верховний Суд у постанові від 19.08.2025 у справі №380/22356/23 зазначив, що відсутність відомостей про вжиті приватним виконавцем заходи, які призвели до повного або часткового виконання виконавчого документа, не впливає на застосування частини восьмої статті 27 Закону №1404-VIII та не усуває питання подвійного стягнення.
У постанові від 14.03.2025 у справі №580/245/24 Верховний Суд аналізував правову природу виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця і, зокрема, зазначив, що виконавчий збір є збором за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби та стягується з боржника до Державного бюджету України у розмірі, визначеному статтею 27 Закону №1404-VIII. Суд враховує цю постанову як додаткову, оскільки центральними для вирішення цієї справи є висновки Верховного Суду у справах №320/6215/19, №160/695/22 та №380/22356/23.
Отже, зазначена вище практика Верховного Суду свідчить про те, що якщо після повернення державним виконавцем виконавчого документа стягувачу та відкриття окремого виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору той самий виконавчий документ пред`явлено до виконання приватному виконавцю, який відкрив виконавче провадження та виніс постанову про стягнення основної винагороди, то подальше стягнення виконавчого збору має бути припинене шляхом закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.
Щодо правомірності відмови відповідача закінчити ВП №77034168, то суд зазначає про таке. 
Суд звертає увагу, що 30.01.2025, на момент повернення виконавчого документа стягувачу у ВП №61707861 та винесення постанови про стягнення виконавчого збору, приватним виконавцем ще не було відкрито ВП №77598462.
Тому в межах цієї справи суд не робить висновку про протиправність самої постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 30.01.2025, оскільки така вимога не є предметом цього позову.
У той же час, предметом спору є інше питання: чи був відповідач зобов`язаний закінчити виконавче провадження №77034168 станом на 29.05.2026, коли вже існували такі обставини: виконавчий документ у ВП №61707861 був повернутий стягувачу; на підставі постанови про стягнення виконавчого збору відкрито ВП №77034168; той самий виконавчий лист №686/17409/13р. пред`явлено до виконання приватному виконавцю; приватний виконавець відкрив ВП №77598462; приватний виконавець виніс постанову про стягнення основної винагороди приватного виконавця.
Ці обставини підтверджуються наявними у справі доказами та відповідачем не спростовані.
Так, відповідач, відмовляючи у закінченні ВП №77034168, виходив з того, що стаття 39 Закону №1404-VIII не містить прямої підстави для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору у випадку подальшого пред`явлення того самого виконавчого документа приватному виконавцю.
Такий підхід відповідача суд вважає помилковим з огляду на таке.
Верховний Суд у постановах від 21.07.2022 у справі №320/6215/19, від 13.04.2023 у справі №160/695/22 та від 19.08.2025 у справі №380/22356/23 сформував висновок, що у подібних правовідносинах частина восьма статті 27 Закону №1404-VIII застосовується за аналогією закону як спеціальна підстава для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.
Тому відсутність у частині першій статті 39 Закону №1404-VIII окремого пункту, який би дослівно передбачав закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору в разі відкриття приватним виконавцем провадження за тим самим виконавчим документом, не є самостійною підставою для відмови у закінченні такого провадження.
Суд також відхиляє довід відповідача про те, що частина восьма статті 27 Закону №1404-VIII застосовується лише у разі формальної передачі виконавчого документа від органу ДВС приватному виконавцю з таких підстав.
Верховний Суд у постанові від 19.08.2025 у справі №380/22356/23 прямо зазначив, що боржник не може впливати на вибір стягувачем процедури: передачі виконавчого документа приватному виконавцю або повернення документа стягувачу з подальшим самостійним пред`явленням приватному виконавцю.
Суд також відхиляє довід відповідача про те, що позивачка не надала доказів фактичної сплати основної винагороди приватному виконавцю, зазнаючи про таке.
Для вирішення цього спору визначальним є не факт фактичної сплати основної винагороди приватному виконавцю, а наявність станом на дату оспорюваної відмови відкритого приватним виконавцем провадження за тим самим виконавчим документом та постанови про стягнення основної винагороди. 
Законність постанови приватного виконавця про стягнення основної винагороди у межах ВП №77598462 не є предметом розгляду у цій справі.
У постанові від 19.08.2025 у справі №380/22356/23 Верховний Суд окремо зазначив, що відсутність відомостей про виконавчі дії приватного виконавця, які призвели до повного або часткового виконання виконавчого документа, не впливає на застосування частини восьмої статті 27 Закону №1404-VIII.
Отже, станом на 29.05.2026 відповідач мав врахувати, що за тим самим виконавчим документом вже відкрито ВП №77598462 приватним виконавцем і винесено постанову про стягнення основної винагороди. 
Неврахування відповідачем цієї обставини призвело до необґрунтованої відмови у закінченні ВП №77034168.
За таких обставин, дії відповідача щодо відмови закінчити виконавче провадження №77034168, оформленої листом від 29.05.2026 №69939, не відповідають критеріям обґрунтованості, розсудливості та пропорційності, передбаченим частиною другою статті 2 КАС України, а тому є протиправними.
Із приводу відсутності усіх матеріалів ВП №77598462 у матеріалах справи, то суд вказує на таке. 
Так, відповідач подав до суду копії матеріалів виконавчих проваджень №61707861 та №77034168, однак повідомив, що не має можливості надати копії матеріалів ВП №77598462, оскільки це виконавче провадження перебуває у приватного виконавця Джубаби Д.О.
Разом із тим, суд виходить з того, що для правильного вирішення цього спору істотними є не всі матеріали ВП №77598462, а такі обставини: чи відкрив приватний виконавець ВП №77598462; чи відкрито це провадження з виконання того самого виконавчого листа №686/17409/13р., виданого 21.07.2014; чи виніс приватний виконавець постанову про стягнення основної винагороди.
Ці обставини підтверджуються доказами наявними у матеріалах справи, а також відповідачем не спростовані. 
Зокрема, відповідач у відзиві фактично визнає, що виконавчий документ був повернутий стягувачу, а в подальшому пред`явлений ним до приватного виконавця.
Крім того, у цій справі суд не перевіряє правомірність дій приватного виконавця у ВП №77598462, не вирішує питання про скасування постанов приватного виконавця та не оцінює повноту або ефективність його виконавчих дій. 
Предметом перевірки є лише відмова органу ДВС у закінченні ВП №77034168.
Тому відсутність усіх матеріалів ВП №77598462 не перешкоджає вирішенню спору по суті, оскільки наявних у справі доказів достатньо для встановлення юридично значимих обставин, необхідних для застосування правових висновків Верховного Суду, зазначених вище.
Щодо вимог про скасування заходів примусового виконання, то суд вказує на таке. 
Позивачка просить суд не лише зобов`язати відповідача закінчити виконавче провадження №77034168, але й скасувати усі заходи, вжиті щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема зняти арешти, скасувати розшук майна боржника, скасувати звернення стягнення на заробітну плату боржника та виключити відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників.
У той же час, суд зазначає, що, відповідно до змісту частин першої та другої статті 40 Закону №1404-VIII, скасування заходів примусового виконання є правовим наслідком закінчення виконавчого провадження. 
Після закінчення виконавчого провадження виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна або коштів боржника, виключити відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників, скасувати інші заходи примусового виконання та вчинити інші необхідні дії у зв`язку із закінченням провадження.
Отже, обов`язок державного виконавця вчинити дії, передбачені частинами першою та другою статті 40 Закону №1404-VIII, виникає саме при закінченні виконавчого провадження та реалізується шляхом зазначення відповідних наслідків у постанові про закінчення виконавчого провадження, а також шляхом вчинення інших необхідних дій.
Водночас, станом на дату ухвалення цього рішення суду виконавче провадження №77034168 не закінчено. 
Відповідно, відповідач ще не мав процесуальної можливості застосувати наслідки, передбачені частинами першою та другою статті 40 Закону №1404-VIII, саме у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Суд не має підстав наперед виходити з того, що після набрання цим рішенням законної сили та закінчення виконавчого провадження №77034168 відповідач не виконає вимоги частин першої та другої статті 40 Закону №1404-VIII. 
Одночасно суд вказує на те, що у разі невчинення відповідачем таких дій після закінчення виконавчого провадження позивачка не позбавлена права на оскарження відповідних дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби у встановленому законом порядку.
Тому позовні вимоги про скасування заходів, вжитих у межах виконавчого провадження №77034168, зокрема зняття арештів, скасування звернення стягнення на заробітну плату боржника та виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників, є передчасними та не підлягають задоволенню як самостійний спосіб захисту.
Окремо суд оцінює вимогу позивачки про скасування постанови про розшук майна боржника від 14.02.2025 у ВП №77034168.
Так, відповідач надав суду матеріали виконавчого провадження №77034168, серед яких така постанова відсутня. 
Зокрема, в описі матеріалів ВП №77034168 постанова про розшук майна боржника від 14.02.2025 також не зазначена. 
Окрім того, позивачка, долучивши до позову копії окремих матеріалів виконавчих проваджень, копію постанови про розшук майна боржника від 14.02.2025 у ВП №77034168 до позову не додала.
За таких обставин, наявними у справі доказами не підтверджено існування постанови про розшук майна боржника від 14.02.2025 саме у виконавчому провадженні №77034168. 
При цьому, суд не може окремо скасувати індивідуальний акт, наявність якого у відповідному виконавчому провадженні не підтверджена матеріалами справи.
Разом із тим, відмова у задоволенні вимог про скасування заходів примусового виконання як передчасних не звільняє відповідача від обов`язку після закінчення ВП №77034168 застосувати наслідки, передбачені частинами першою та другою статті 40 Закону №1404-VIII, щодо всіх фактично вжитих у межах цього виконавчого провадження заходів примусового виконання.
З огляду на викладене вище, за результатами розгляду справи, суд дійшов висновку, що станом на 29.05.2026 існували фактичні та правові підстави для закінчення виконавчого провадження №77034168 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору, оскільки за тим самим виконавчим документом приватним виконавцем відкрито ВП №77598462 та винесено постанову про стягнення основної винагороди приватного виконавця.
Відмова відповідача у закінченні ВП №77034168, оформлена листом від 29.05.2026 №69939, ґрунтувалася на формальному посиланні на відсутність прямої підстави у статті 39 Закону №1404-VIII, але не враховувала, серед іншого, правових висновків Верховного Суду щодо застосування за аналогією закону частини восьмої статті 27 Закону №1404-VIII.
Вимоги про скасування заходів примусового виконання у ВП №77034168 є передчасними, оскільки такі дії є наслідком закінчення виконавчого провадження та мають бути вчинені державним виконавцем при його закінченні відповідно до частин першої та другої статті 40 Закону №1404-VIII. 
Вимога про скасування розшуку майна боржника також не підтверджена наявними у справі доказами, оскільки існування постанови про розшук майна боржника від 14.02.2025 у ВП №77034168 не встановлено.
Тому позов у цій справі підлягає частковому задоволенню.
Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище. 
Щодо інших доводів сторін, то суд також зазначає, що, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
Із приводу розподілу судових витрат у цій справі, то суд зазначає про таке. 
У цій справі позивачка сплатила судовий збір у сумі 1331,20 грн.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
У цій справі позов підлягає частковому задоволенню. 
Разом із тим, суд зазначає, що основний спосіб захисту порушеного права позивачки - визнання протиправними дій відповідача щодо відмови закінчити ВП №77034168 та зобов`язання відповідача закінчити це виконавче провадження – судом задоволено.
Відмова у задоволенні вимог про скасування заходів примусового виконання зумовлена їх передчасністю, а не необґрунтованістю основної правової позиції позивачки щодо необхідності закінчення ВП №77034168. 
Такі вимоги є похідними від основної вимоги та стосуються правових наслідків майбутнього закінчення виконавчого провадження, які відповідач зобов`язаний буде застосувати в силу закону.
Крім того, відмова у задоволенні вимоги про скасування розшуку майна боржника пов`язана також із тим, що існування постанови про розшук майна боржника від 14.02.2025 у ВП №77034168 не підтверджено наявними у справі доказами, а не з відсутністю підстав для задоволення основної вимоги про закінчення виконавчого провадження.
З огляду на взаємопов`язаність позовних вимог, задоволення основного способу захисту порушеного права позивачки та похідний характер вимог, у задоволенні яких відмовлено, суд дійшов висновку, що сплачений позивачкою судовий збір у сумі 1331,20 грн підлягає стягненню на її користь у повному обсязі за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 2, 7, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Першого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, що полягають у відмові закінчити виконавче провадження №77034168 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору, оформленій листом від 29.05.2026 №69939.
Зобов`язати Перший відділ державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України закінчити виконавче провадження №77034168 з примусового виконання постанови про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 38 936, 70 грн.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Першого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України судовий збір у сумі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) грн 20 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складене 13 липня 2026 року 

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) 	
Відповідач:	Перший відділ державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (вул. Тернопільська, 13/2,м. Хмельницький,Хмельницький р-н, Хмельницька обл.,29018 , код ЄДРПОУ - 37225066) 	

Головуючий суддя 		Є.В. Печений