ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"05" серпня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 916/559/26

Господарський суд Одеської області у складі судді Д`яченко Т.Г.
при секретарі судового засідання Меленчук Т.М.
розглянувши справу №916/559/26

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Ламарт" (02160, м. Київ, вул. Соборності, буд. 15, літера А1, група нежитлових приміщень 4; ЄДРПОУ 39586189)
До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка Марін ЛТД" (65013, м.Одеса, вул. Локомотивна, буд. 38; код ЄДРПОУ 39142846)
Про стягнення 111575,22 грн.

Представники:
Від позивача: Святюк Т.О., самопредставництво 
Від відповідача: Савченко Т.В., ордер

Встановив: Товариство з обмеженою відповідальністю "Ламарт" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка Марін ЛТД" про стягнення заборгованості у розмірі 111575,22 грн. з яких сума основного боргу становить 97007,80 грн., сума трьох відсотків річних 1100,31грн., сума пені 11316,69 грн, сума інфляційних нарахувань 2150,42 грн.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.02.2026р. прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Ламарт" до розгляду та відкрито провадження у справі №916/559/26. Справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи у порядку письмового провадження. Запропоновано відповідачу підготувати та надати до суду і одночасно надіслати позивачеві та прокурору відзив на позов, оформлений з урахуванням вимог, встановлених ст.165 ГПК України, протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали суду. Встановлено позивачу та прокурору строк для подання відповіді на відзив із урахуванням вимог ст.166 ГПК України протягом 10 днів з дня отримання відзиву. Встановлено відповідачу строк для подання заперечень із урахуванням вимог 167 ГПК України, протягом 10 днів з дня отримання відповіді на відзив. Роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у строки, визначені ч.7 ст. 252 ГПК України.
06.03.2026р. до суду представником відповідача надано клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.
06.03.2026р. до суду представником відповідача надано клопотання про призначення експертизи.
06.03.2026р. до суду представником відповідача надано відзив на позовну заяву.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.03.2026р. постановлено здійнювати розгляд справи №916/559/26 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на "06" квітня 2026 р. о 11:20. Запропоновано позивачу надати свої пояснення стосовно поданого відповідачем клопотання про призначення експертизи та надати для огляду у засіданні суду оригінали доказів: заявка б/н від 24.09.2025р.; договір перевезення вантажів №23/09/2025 р. від 23.09.2025р. Викликано учасників справи у підготовче засідання, призначене на 06.04.2026р. о 11:20.
13.03.2026р. до суду позивачем надано відповідь на відзив.
18.03.2026р. до суду відповідачем надано заперечення.
06.04.2026р. до суду позивачем надано пояснення, у який надавались заперечення проти клопотання відповідача про призначення експертизи. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 06.04.2026р. клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка Марін ЛТД" про витребування доказів задоволено. Витребувано від Товариства з обмеженою відповідальністю "Ламарт" оригінали наступних доказів: заявки б/н від 24.09.2025р. та Договору перевезення вантажів №23/09/2025 р. від 23.09.2025р.
06.04.2026р. судом було оголошено перерву у підготовчому засіданні до 29.04.2026р. о 14:30, у зв`язку з постановленням ухвали про витребування доказів. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 06.04.2026р. повідомлено Товариство з обмеженою відповідальністю "Ламарт" про підготовче засідання, яке відбудеться "29" квітня 2026 р. о 14:30. 
07.04.2026р. до суду позивачем надано пояснення та було зазначено суду, що так як заявка б/н від 24.09.2025р. та Договір перевезення вантажів №23/09/2025 р. від 23.09.2025р. є електронними доказами, які містяться у електронних месенджерах та електронній пошті, то фізичне їх надання є неможливим.
09.04.2026р. до суду позивачем надано клопотання про залучення третіх осіб.
20.04.2026р. до суду позивачем надано клопотання про залучення доказів. 
22.04.2026р. до суду відповідачем надано заперечення на клопотання позивача про залучення третіх осіб. 
У судовому засідання 29.04.2026р. судом, за відсутності того факту, що рішення суду в подальшому може вплинути на права та інтереси зазначених третіх осіб, суд залишив без задоволення клопотання за вх.№12296/26 та вх.№12300/26.
29.04.2026р. суд, без оформлення окремого документа, постановив ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 25.05.2026р. о 12:30, із викликом учасників справи в судове засідання. З урахуванням прохання представника позивача, у зв`язку з перебуванням у відпустці, суд визначив резервну дату підготовчого засідання - 08.06.2026р. о 10:00.
14.05.2026р. до суду позивачем надано пояснення.
14.05.2026р. до суду позивачем надано клопотання про витребування доказів. 
18.05.2026р. до суду відповідачем надано пояснення. 
19.05.2026р. до суду відповідачем надано клопотання про залучення доказів. 
19.05.2026р. до суду надійшло клопотання від представника відповідача про відкладення підготовчого засідання.
21.05.2026р. позивачем надано заяву із запереченнями. 
29.04.2026р. на задоволення клопотання представника відповідача, суд, без оформлення окремого документа, постановив ухвалу про відкладення підготовчого засідання на попередньо узгоджену з учасниками справи резервну дату - 08.06.2026р. о 10:00, із викликом учасників справи в судове засідання.
08.06.2026р. до суду відповідачем надано пояснення.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.06.2026р. відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Ламарт" у поновленні процесуального строку на подання клопотань про витребування доказів від 14.05.2026р. вх. № ГСОО 16792/26, від 14.05.2026р. вх. № ГСОО 16793/26, від 14.05.2026р. вх. № ГСОО 16795/26. Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Ламарт" про витребування доказів від 14.05.2026р. вх. №ГСОО 16792/26, від 14.05.2026р. вх. № ГСОО 16793/26, від 14.05.2026р. вх. № ГСОО 16795/26 залишено без розгляду. 
08.06.2026р. суд, без оформлення окремого документа, постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 22.06.2026р. о 12:30, із викликом учасників справи в судове засідання.
19.06.2026р. до суду надійшло клопотання від представника відповідача про відкладення розгляду справи.
На задоволення клопотання представника відповідача, 22.06.2026р. судом було оголошено перерву по розгляду справи по суті до 05.08.2026р. о 15:00, із викликом учасників справи в судове засідання. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.06.2026р. повідомлено учасників справи про судове засідання, яке відбудеться (з урахуванням перебування судді у відпустці з 29.06.2026р. по 31.07.2026р.) "05" серпня 2026 р. о 15:00. 
У судовому засіданні 05.08.2026 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено 10.08.2026 року.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників позивача та відповідача, суд встановив.

В обґрунтування поданого позову, позивачем було зазначено суду, що 23.09.2025р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ніка Марін ЛТД" (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ламарт" (Перевізник) було укладено Договір перевезення вантажів №23/09/2025.
Відповідно до пункту 1.3. Договору, Замовник, діючи від свого імені і за плату та за рахунок Замовника, залучає Перевізника для організації перевезення вантажу, а Перевізник зобов`язується організувати доставку вантажу до місця призначення й організувати його видачу вантажоодержувачеві (вповноваженій особі вантажоодержувача) у відповідності до Заявки Замовника, а Замовник зобов`язується оплатити встановлену плату за здійснене у відповідності до Заявки перевезення.
Відповідно до пункту 1.6. Договору, Перевізник повинен підтвердити прийняття Заявки до виконання протягом 12 годин з моменту його отримання шляхом підписання його і скріплення круглою печаткою Перевізника (у разі наявності) та відправити Замовнику по електронній пошті ІНФОРМАЦІЯ_2
Відповідно до пункту 3.1. Договору, Розрахунки за фактично надані Замовнику транспортно-експедиційні послуги здійснюються у національній валюті України шляхом банківського переказу коштів на розрахунковий рахунок Перевізника. Підтвердженням факту надання послуги є оригінал товарнотранспортної накладної встановленого зразка для перевезення (CMR), вказаного у Заявці, з відмітками вантажовідправника, Перевізника, одержувача вантажу та (або) митних органів.
Відповідно до пункту 3.2. Договору, підставою для здійснення оплати послуг Перевізника є оригінал товарно-транспортної накладної (CMR) по відповідній Заявці з відміткою вантажоодержувача про прийомку вантажу та оригінали інших документів, що підтверджують узгоджені з Замовником додаткові витрати Перевізника, які він поніс в інтересах Замовника з метою виконання даного Договору, акт наданих послуг.
Замовник зобов`язаний підписати Акт наданих послуг та товарнотранспортну накладну (CMR) по відповідній заявці протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту його пред`явлення Перевізником, або у такий самий термін письмово повідомити Перевізника про свої заперечення. У разі не підписання Акт наданих послуг та/або ненадання мотивованих заперечень у вказанні строки, Акт наданих послуг вважається підписаним, а послуги прийняті Замовником у повному обсязі та без будь-яких зауважень.
Відповідно до пункту 3.3. Договору, строк оплати послуг Перевізника складає 7 днів з моменту отримання Замовником повного пакету документів, вказаних у пункті 3.2. цього Договору, якщо менший строк не обумовлено в Заявці на перевезення.
Відповідно до пункту 4.5. Договору, за несвоєчасну оплату послуг Замовник сплачує пеню в розмірі, що дорівнює розміру подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від суми боргу за кожний день прострочення платежу.
Позивачем, в обґрунтування поданого позову було зазначено суду, що відповідно до заявки №б/н від 24/09/2025р. до Договору, Замовник замовив організацію перевезення вантажу, вартість послуги 2000 EUR, оплата в грн. (курс НБУ на день розвантаження). Оплата в день розвантаження.
За доводами позивача, він, як Перевізник, виконав свої зобов`язання щодо виконання Заявки у повному обсязі, що підтверджується CMR та вантажно-митною декларацією №25UA40102004463U0, дата доставки вантажу - 03.10.2025р.
Позивачем було зазначено суду, що оплата товару згідно Заявки повинна була бути здійснена 03 жовтня 2025 року.
Як вказує позивач, ним було розміщено заявку на даній платформі щодо надання послуг з перевезення за маршрутом Україна-Італія, після цього засобами телефонного зв`язку з позивачем зв`язався Сачук Роман Ігоревич (НОМЕР_2) та представся представником відповідача. З вказаним представником відповідача було здійснено перемовини в тому числі за допомогою месенджера Viber та погоджено підписання договору на перевезення. Позивач направив відповідачу на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 підписаний зі сторони позивача Договір перевезення вантажів №23/09/2025 від 23.09.2025р. Представник відповідача у месенджері Viber надіслав підписаний з його сторони договір перевезення вантажів №23/09/2025 від 23.09.2025р. та заявку №б/н від 24/09/2025 до Договору.
За поясненнями позивача, надалі представник відповідача Сачук Роман Ігоревич перестав відповідати на повідомлення та дзвінки позивача. У зв`язку із цим позивач звернувся також до іншого представника відповідача, ОСОБА_1 (НОМЕР_1), дані про якого вказано на платформі Lardi-Trans. ОСОБА_1 було направлено копію підписаного Договору та заявки у месенджері WhatsApp. Від вказаного представника позивачем отримано заявку підписану зі сторони відповідача.
Позивач вказує, що враховуючи звичаї ділового обороту, що склалися в галузі вантажних перевезень, сторони визнають юридичну силу електронних (переданих за допомогою E-mail, месенджерів) копій договору і заявки та підтвердженням юридичної сили таких копій є наявність в документах електронного відображення печаток сторін і підписів їх посадових осіб.
За посиланням позивача, оскільки відповідач не оплатив вартість наданих послуг з перевезення вантажу в обумовлений строк, то позивач звернувся з претензією №13/10 від 13.10.2025р., до претензії було також додано і скріншот з електронної адреси (про відправку договору) рахунок на оплату №406 від 03.10.2025р. та Акт надання послуг №875 від 03.10.2025р., копії CMR від 29.09.2025р. та митної декларації 25UA40102004463U0.
З урахуванням умов Договору та Заявки, як вважає позивач, строк виконання відповідачем зобов`язання щодо оплати наданих послуг настав та відповідач мав оплатити 03.10.2025р. суму у розмірі 2000 євро, що станом на день відвантаження за курсом НБУ становить 97007,80 грн.
Отже, загальна сума вимоги становить: основна сума заборгованості: 97007,80 грн., сума пені: 11316,69 грн., сума 3% річних: 1100,31 грн.. сума інфляційних нарахувань: 2150,42 грн. 
Надаючи відзив, відповідачем було зазначено суду, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Ніка Марін ЛТД" не укладало та не підписувало Договір перевезення вантажів № 23/09/2025 від 23.09.2025р. та заявку б/н від 24.09.2025р.
Відповідач зазначає, що позивач жодним чином не обґрунтовує на підставі яких документів він дійшов до висновку про наявність повноважень на ведення переговорів та укладення договорів від імені відповідача, оскільки будь - яких доказів наявності таких повноважень у Сачука Романа Ігоровича та у будь-яких інших третіх осіб, позивачем до суду надано не було.
За доводами відповідача, Товариство з обмеженою відповідальністю "Ніка Марін ЛТД" не уповноважувало Сачука Романа Ігоровича та будь-яких третіх осіб на підписання Договору перевезення вантажів № 23/09/2025.від 23.09.2025р. та заявки б/н від 24.09.2025р. та не погоджувало умов перевезення, викладених у вказаних документах.
За позицією відповідача, Договір перевезення вантажів № 23/09/2025 від 23.09.2025р. та заявка б/н від 24.09.2025р. електронним підписом відповідача не підписувались.
Як зазначає відповідач суду, він не був отримувачем послуги з перевезення вантажу згідно CMR від 29.09.2025р. та митної декларації 25UA40102004463U0, у відповідача відсутнє зобов`язання з оплати послуг.
Відповідач вважає, що надані Позивачем роздруківки листування через електронну пошту та скріншоти повідомлень з месенджерів, не можуть вважатися належними, допустимими та достовірними доказами у справі.
Надаючи відповідь на відзив, позивач зазначав, що звичаї ділового обороту, що склалися в галузі вантажних перевезень, визнають юридичну силу електронних (переданих за допомогою E-mail, месенджерів) копій договору і заявки. 
Позивач зазначає, що той факт, що відповідач не є отримувачем послуг з перевезення вантажу згідно CMR від 29.09.2025р. та митної декларації 25UA40102004463U0 не спростовує укладення між позивачем та відповідачем Договору перевезення вантажів № 23/09/2025 від 23.09.2025р. та заяви б/н від 24.09.2025р., адже відповідач здійснював господарську діяльність відповідно до свої зареєстрованих КВЕД.
Відповідно до наданих додаткових пояснень позивачем було зазначено, що наявність профілю відповідача на сайті «Lardi-Trans» означає, що відповідач ознайомився та згоден з Угодою користувача, пройшов перевірку профілю та особа вказана відповідачем на сайті «Lardi-Trans» ( ОСОБА_1 (НОМЕР_1) є належним чином уповноваженим представником відповідної Компанії.
Надаючи заперечення, відповідачем було зазначено, що він не укладав з позивачем спірний договір та заявку ні в документарній, ні в електронній формі, не виступав ні замовником, ні вантажовідправником, ні вантажоодержувачем.
За посиланням відповідача, позивачем не надано жодного доказу, що свідчить про наявність трудових відносин або повноважень у осіб, підтверджених від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка Марін ЛТД".
Відповідно до наданих додаткових пояснень відповідачем було зазначено, що Сачук Роман Ігорович ні є та ніколи не був ні працівником, ні представником товариства, з ним не укладалося жодних договорів, в тому числі цивільноправового характеру. 
Також відповідачем було зазначено, щоз березня 2023р. Мінаєв Дмитро не є працівником Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніка Марін ЛТД», між ним та відповідачем відсутні укладені договори цивільно-правового характеру та вказана особа не уповноважувалася відповідачем на замовлення перевезення вантажів згідно наданої позивачем копії заявки б/н від 24.09.2025р. 

Суд, розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дійшов таких висновків.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, забезпечення гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів кожного.
Згідно ст.4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.
Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Частиною 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. При цьому, ст.12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Положеннями ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно до ч. 1 ст. 640 Цивільного кодексу України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Ґрунтуючи заявлені позовні вимоги, позивачем було зазначено суду, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ніка Марін ЛТД", як Замовником, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ламарт", як Перевізником, 23.09.2025р. було укладено Договір перевезення вантажів №23/09/2025 та відповідно до заявки №б/н від 24/09/2025р. до Договору, відповідачем було замовлено замовив організацію перевезення вантажу, так такі послуги були надані позивачем, однак, оскільки відповідач не оплатив вартість наданих послуг з перевезення вантажу в обумовлений строк позовні вимоги направлено на стягнення сума заборгованості - 97007,80 грн., нарахованої пені - 11316,69грн., сума 3% річних - 1100,31 грн. та інфляційних втрат - 2150,42 грн. 
Поряд з цим, відповідач зазначав суду, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Ніка Марін ЛТД" не укладало та не підписувало Договір перевезення вантажів №23/09/2025 від 23.09.2025р. та заявку б/н від 24.09.2025р., відповідачем послуги, вимоги щодо стягнення яких є предметом розгляду даного спору, не отримувались згідно CMR від 29.09.2025р. та митної декларації 25UA40102004463U0, у зв`язку з чим у відповідача відсутнє зобов`язання з оплати послуг.
Згідно з частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво-чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
За змістом ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини першої статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Дослідивши докази, що містяться у матеріалах справи, суд доходить до висновку, що між сторонами не виникли правовідносини на підставі Договору перевезення вантажів №23/09/2025 від 23.09.2025р. та відповідно, заявки №б/н від 24/09/2025р., з огляду на таке.
За доводами позивача, Сачук Роман Ігоревич є представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка Марін ЛТД" та з ним було здійснено перемовини, за допомогою месенджера Viber та погоджено підписання договору на перевезення.
За наявними в матеріалах справи доказами судом встановлено, що Савчук Роман Ігорович не працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Ніка Марін ЛТД" та трудові відносини з вказаною особою у відповідача - відсутні, будь-які договори між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ніка Марін ЛТД" та Савчук Романом Ігоровичем укладено не було, та зворонього позивачем доведено суду не було.
Позивач стверджує, що ОСОБА_1 було направлено копію підписаного Договору та заявки у месенджері WhatsApp та від вказаного представника Товариством з обмеженою відповідальністю "Ламарт" отримано заявку, підписану зі сторони відповідача.
За наявними в матеріалах справи доказами судом встановлено, що згідно Наказу №1/к від 22.03.2023р. ОСОБА_1 звільнено з посади 22.03.2023р. за угодою сторін.
З урахуванням наведеного судом встановлено, що на момент, як зазначає позивач, укладання Договору перевезення вантажів №23/09/2025 від 23.09.2025р., у відповідача були відсутні трудові відносини з Савчуком Романом Ігоровичем та ОСОБА_1 та матеріали справи не містять жодних доказів, що вказані особі, були повноважними представниками Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка Марін ЛТД" станом, як то зазначає позивач, на момент укладення Договору.
Відповідно до наявного в матеріалах справи примірника Договору на перевезення вантажів №23/09/2025 від 23.09.2025р., що був наданий позивачем, вбачається, що на такому примірнику документу наявний підпис особи, з вказівкою «директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка Марін ЛТД" ОСОБА_3 » та печатка юридичної особи відповідача.
Також, на примірнику Заявки №б/н від 24.09.2025о. до Договору міститься підпис, без визначення особи та печатка відповідача. 
Статтею 104 Господарського процесуального кодексу України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання товару і подальшою господарською діяльністю.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі №910/4994/18 та в постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 927/986/17.
Матеріали справи містять Висновок №908/1 технічного дослідження документів від 05.06.2026р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський регіональний центр незалежних експертиз», за яким з`ясовано, що зображення підпису від імені ОСОБА_3 у копії Договору перевезення вантажів № 23/09/2025 від 23 вересня 2025 року, розміщене на 1- 5 аркушах у графі «Замовник:», виконано не самим ОСОБА_3 , а іншою особою. Зображення підпису від імені ОСОБА_3 у копії Заявки № б/н від 24.09.2025 (дана заявка є невід`ємною частиною Договору № 23/09/2025), виконано не самим ОСОБА_3 , а іншою особою».
Матеріали справи містять Висновок №908/2 технічного дослідження документів від 04.06.2026р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський регіональний центр незалежних експертиз», за яким з`ясовано, що зображення відтиску печатки з текстом «Україна * м. Одеса * Ідент. код 39142846 ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "НІКА МАРІН ЛТД"» у копії Договору перевезення вантажів №23/09/2025 від 23 вересня 2025 року, розміщене на 1- 5 аркушах, виготовлено не з відтисків печатки, експериментальні та вільні зразки відтисків якої надані для порівняльного дослідження. Документ виготовлений шляхом монтажу за допомогою комп`ютерної або копіювально-розмножувальної техніки двох фрагментів - основного тексту та зображень відтиску печатки.
Зображення відтиску печатки з текстом «Україна * м. Одеса * Ідент. код 39142846 ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "НІКА МАРІН ЛТД"» у копії Заявки № б/н від 24.09.2025 (дана заявка є невід`ємною частиною Договору № 23/09/2025), виготовлено не з відтисків печатки, експериментальні та вільні зразки відтисків якої надані для порівняльного дослідження. Документ виготовлений шляхом монтажу за допомогою комп`ютерної або копіювально-розмножувальної техніки двох фрагментів - основного тексту та зображення відтиску печатки».
За текстом вказаного висновку визначено, що у якості порівняльного матеріалу надано, зокрема, експериментальні зразки відтиску печатки Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка Марін ЛТД".
На підставі Висновку №908/2 технічного дослідження документів від 04.06.2026р. та Висновку №908/1 технічного дослідження документів від 05.06.2026р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський регіональний центр незалежних експертиз» судом встановлено, що підпис на Договорі перевезення вантажів №23/09/2025 від 23.09.2025 року, та на Заявці № б/н від 24.09.2025, виконано не самим ОСОБА_3 , а іншою особою та зображення відтиску печатки на Договорі перевезення вантажів №23/09/2025 від 23.09.2025р. та Заявки № б/н від 24.09.2025р. виготовлено не з відтисків печатки Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка Марін ЛТД".
Оцінюючи надані позивачем роздруківки електронної переписки в якості належного доказу укладання договору та заявки, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі статтею 96 Господарського процесуального кодексу України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо). Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону № 851-IV електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.
Згідно із частиною першою статті 7 Закону № 851-IV оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".
З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).
Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати.
Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.
При цьому, слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах.
Поряд з суд зазначає, що докази, які покладено позивачем у підставу заявлених позовних вимог, зокрема, роздруківки електронної переписки в якості належного доказу укладання договору та заявки між сторонами, не дають суду можливості встановити, що відповідні дії, направлені на укладання Договору перевезення вантажів №23/09/2025 від 23.09.2025р. та відповідної заявки, здійснювались повноважними особами як позивача так і відповідача.
Суд акцентує, що позивач як особа, яка вважає, що її право порушено, самостійно визначає докази, які, на її думку, підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи покладений на господарський суд.
Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).
Законом України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).
Таким чином суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частини 5 статті 236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010 №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України" за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
При цьому, суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява №65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява №63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.
За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позивачем не підтверджено доводів позовної заяви щодо укладання між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ніка Марін ЛТД" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ламарт" Договору перевезення вантажів №23/09/2025 між 23.09.2025р., заявки №б/н від 24/09/2025р. та існування договірних правовідносин між сторонами, у зв`язку з чим суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Враховуючи усе вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для відмови позовних вимог.
Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати у розмірі 2662,40 грн. покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:

1.У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Ламарт" - відмовити. 
2.Витрати по сплаті судового збору у розмірі 2662,40 грн. покладаються на позивача. 

Повне рішення складено 10 серпня 2026 р.
Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст.241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.

Суддя Т.Г. Д`яченко