КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа № 757/10658/23-ц
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4278/2024 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Рейнарт І.М. 
суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 вересня 2023 року (суддя Остапчук Т.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», треті особи: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві, Акціонерне товариство «ОКСІ БАНК» про скасування стягнення заборгованості по виконавчому провадженню,

установив:

у березні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про скасування стягнення з нього заборгованості у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».
Мотивуючі позовні вимоги, позивач зазначав, що заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 серпня 2013 року по справі № 759/2414/13-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 014/9408/74/61310 від 26 вересня 2007 року та договором поруки № 96-05/13/1146 від 13 жовтня 2010 року в розмірі 1 032 406,90грн, судові витрати по справі в сумі 3 441грн, а всього - 1 035 847,90грн. На підставі вказаного рішення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до приватного виконавця Коновалова О.С. із заявою про відкриття виконавчого провадження, згідно якої було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2, яке в подальшому було завершено. Однак, 12 березня 2021 року Шевченківським ВДВС у м. Києві було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1, у якому він є боржником, а ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - стягувачем, постанову про відкриття якого він не отримував.
Позивач стверджував, що наприкінці 2022 року, коли йому заблокували банківський рахунок, він звернувся до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за інформацією та отримав повідомлення, що справу переданому іншому кредитору - ТОВ «Діджи Фінанс», тому він звернувся до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві з метою отримання інформації, на якій підставі було відкрито виконавче провадження та просив закрити дане провадження, посилаючись на те, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» безпідставно зазначено стягувачем, однак отримав відмову.
Позивач вважав, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» повинен був звернутися до виконавчої служби та відкликати виконавчий документ після того, як відбулася заміна 

кредитора або повідомити про дані обставини виконавчу службу, тому стягнення з нього боргу, обмеження його в інших правах здійснюється на користь відповідача, який втратив статус стягувача, що у подальшому може призвести до подвійного стягнення боргу, що є порушенням його прав та потребує судового захисту.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин справи та порушення норм процесуального права.
Позивач вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку стосовно того, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, так як спір в нього виник з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», оскільки саме на його користь здійснюється стягнення у зазначеному виконавчому провадженні, хоча 28 жовтня 2021 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» уклали договір відступлення права вимоги, згідно якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором від 26 вересня 2007 року.
Позивач зазначає, що АТ «Оксі Банк» не заявляв свої права, як стягувач, тому стягнення боргу на користь АТ «Райффайзен Банк» є неправомірним і банк є належним відповідачем у даній справі.
Позивач вважає, що суд не з`ясував характер спірних правовідносин, характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб. 
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Райффайзен Банк Аваль» просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.
Відповідач зазначає, що 28 жовтня 2021 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» уклали договір відступлення права вимоги № 114/2-58, згідно з яким відбулось відступлення прав вимоги, в тому числі і за кредитним договором № 014/9408/74/61310 від 26 вересня 2007 року та всіх договорів, укладених до нього, а тому вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими.
Відповідач посилається на те, що твердження апеляційної скарги про те, що представник банку у судовому засіданні зазначив, що АТ «Райффайзен Банк Аваль» не має жодних вимог до позивача не відповідає дійсності, оскільки представник банку таких заяв не робив.
Відповідач вважає, що у позовній заяві не визначено підстав та обґрунтування позовних вимог, що є порушенням норм права, заявлені вимоги є безпідставними, а позивачем обрано неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Треті особи: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві, АТ «Оксі Банк», будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, шляхом направлення судових повісток-повідомлень до їх електронних кабінетів у системі «Електронний суд» (с.с.244-245, 246-247 т.1, 34, 35 т.2), явку своїх представників двічі у судове засідання не забезпечили, тому колегія суддів, керуючись положеннями ст. 372 ЦПК України, провела розгляд апеляційної скарги у їх відсутність. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Федосєєвої Т.Ю., яка апеляційну скаргу підтримала, представника АТ «Райффайзен Банк» - Божонок Т.В., яка проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 серпня 2013 року у справі № 759/2414/13-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль»

заборгованість за кредитним договором № 014/9408/74/61310 від 26 вересня 2007 року та договором поруки № 96-05/13/1146 від 13 жовтня 2010 року в розмірі 1 032 406грн 90коп., судові витрати по справі у сумі 3 441грн, а всього - 1 035 847грн 90коп.
28 жовтня 2021 року між АТ «Райффайзен Банк» (первісний кредитор) та АТ «Оксі Банк» (новий кредитор) був укладений договір про відступлення права вимоги № 114/2-46, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив новому кредитору право вимоги за низкою кредитних договорів, в тому числі і за кредитним договором № 014/9408/74/61310 від 26 вересня 2007 року, укладеним між первісним кредитором та ОСОБА_1 (с.с.50-52 т.1). 
Згідно відповіді Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у відділі на виконанні перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 10 червня 2014 року Святошинським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості у розмірі 786 529,17грн (с.с.7-8 т.1). 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позов поданий до неналежного відповідача, оскільки з матеріалів справи вбачається, що АТ «Райффайзен Банк» відступило право вимоги за кредитним договором, укладеним з позивачем, новому кредитору - АТ «Оксі Банк».
Крім цього, суд першої інстанції вважав, що позивач, звернувшись з таким позовом, обрав неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає про наступне.
Зобов`язаннями є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частини перша, друга статті 509 ЦК України).
За змістом частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що визначені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не визначені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків наведені в частині другій статті 11 ЦК України, серед яких законодавець розрізняє: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п`ята статті 11 ЦК України). Тобто на підставі рішення суду цивільні права та обов`язки можуть виникати лише в конкретних випадках, визначених актами цивільного законодавства. Водночас, за загальним правилом, цивільні права та обов`язки виникають з юридичних фактів, найпоширенішими з яких є правочини.
Колегія суддів наголошує, що сторони укладають правочин з метою врегулювання певних правовідносин, що визначає виникнення у них цивільних прав та обов`язків.
Правовідносини, врегульовані правочином, є різновидом регулятивних правовідносин, тобто таких, що виникають на основі юридичних дозволів і втілюються переважно в правомірних діях суб`єктів.
Водночас у випадку порушення учасником правовідносин умов правочину 

внаслідок невиконання взятих на себе обов`язків інша сторона має можливість захистити свої права (зокрема, у судовому порядку), а регулятивні правовідносини трансформуються в охоронні, тобто такі, що захищені судовим рішенням.
Втім факт ухвалення судового рішення щодо прав та обов`язків учасників зобов`язальних (регулятивних) правовідносин не змінює самого зобов`язання та не припиняє його.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
За загальним правилом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно з приписами статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).
Вирішення судом спору за вимогою про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18).
Отже, ухвалення Святошинським районним судом міста Києва заочного рішення від 12 серпня 2013 року щодо стягнення з позивача заборгованості за договором не свідчить про заміну зобов`язання за договором новим зобов`язанням за цим рішенням суду, а лише вказує на охоронний характер таких правовідносин, у яких права та інтереси сторони захищені судовим рішенням, що є обов`язковим до виконання на всій території України. Водночас таке судове рішення не змінює обсяг прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання такого зобов`язання.
Виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження. 
Конституційний Суд України зазначав, що виконання судового рішення є невідокремним складником права кожного на судовий захист і охоплює визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012)
За змістом статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.
Види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту) або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), а також види об`єктів цивільних прав, що можуть належати лише певним учасникам обороту, встановлюються законом.
Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватися з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни (пункти 56, 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.
Вчинення правочинів, наслідком яких є заміна особи в окремому зобов`язанні через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги), є різновидом переходу до особи прав у матеріальних правовідносинах. Унаслідок такої заміни кредитора в матеріальних правовідносинах відбувається його заміна на іншу особу і в процесуальних правовідносинах у визначених законом випадках.
Питання процесуального правонаступництва врегульовані частиною першою статті 55 ЦПК України, згідно з якою у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав та обов`язків від однієї особи до іншої. Виникнення процесуального правонаступництва безпосередньо пов`язане із переходом матеріальних прав між такими особами. Заміна сторони правонаступником відбувається, як правило, у випадках зміни суб`єкта права або обов`язку у правовідношенні, коли новий суб`єкт права (позивач, відповідач або третя особа) повністю або частково приймає на себе права чи обов`язки попередника. Для настання процесуального правонаступництва потрібно встановити факт переходу до особи матеріальних прав попередника.
Процесуальне правонаступництво (стаття 55 ЦПК України) є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони в матеріальних правовідносинах її правонаступником). Це перехід процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку із вибуттям особи зі спірних матеріальних правовідносин.
У пункті 71 постанови від 8 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що наявність не виконаного боржником судового рішення про задоволення вимог кредитора не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора в зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин. У зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, крім того що змінюється його суб`єктний склад у частині особи кредитора.
При цьому відповідно ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Отже, судом встановлено і позивачем не заперечується той факт, що він є боржником у зобов`язанні, яке не є припиненим, оскільки борг ним не погашений. 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що йому стало відомо про факт укладення між АТ «Райффайзен Банк» та АТ «Оксі Банк» договору про відступлення права вимоги, однак у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з примусового виконання заочного рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 серпня 2013 року у справі № 759/2414/13-ц стягувачем зазначено АТ «Райффайзен Банк Аваль», а новий кредитор з клопотанням про заміну сторони виконавчого провадження не звертався.
З автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що виконавче провадження № НОМЕР_1 було відкрито 12 березня 2021 року, отже, до укладення АТ «Райффайзен Банк» договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, укладеним з позивачем, а відтак стягувачем у виконавчому провадженні був саме АТ 

«Райффайзен Банк».
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Матеріали справи не містять відомостей, що у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 був замінений стягувач, а відтак стягнення заборгованості здійснюється на користь АТ «Райффайзен Банк», про що також зазначено у листі начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві.
Враховуючи вказані обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що АТ «Райффайзен Банк» є неналежним відповідачем у даній справі.
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що не здійснення заміни стягувача у виконавчому провадженні не є підставою для звільнення боржника від обов`язку виконати рішення про стягнення заборгованості, так як це не впливає на обсяг його зобов`язання у правовідносинах, що склались, а виконання зобов`язання, шляхом погашення заборгованості на користь первісного кредитора, за умови відсутності процесуального правонаступництва, буде вважатись належним виконанням зобов`язання.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанову Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21, постанова Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 8 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанова Верховного Суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19).
Позовна заява не містить обґрунтування, як саме порушені права та інтереси позивача відкриттям виконавчого провадження № НОМЕР_1 про стягнення на користь АТ «Райффайзен Банк» заборгованості за рішенням суду.
Під час судового розгляду також не було встановлено порушення законних прав та інтересів позивача.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог про скасування стягнення заборгованості у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 на користь АТ «Райффайзен Банк», у зв`язку з 

тим, що відповідач не порушив його права та законні інтереси, оскільки той факт, що у спірних правовідносинах не відбулось процесуального правонаступництва, тобто заміни стягувача у виконавчому провадженні, жодним чином не впливає на обсяг прав та законних інтересів позивача як боржника.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частина 4 статті 376 ЦПК України визначає, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, однак неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку щодо підстав відмови у позові, тому рішення суду підлягає зміні у мотивувальній його частині стосовно підстав для відмови у позові.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 вересня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення у редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук