Справа № 357/6223/26
Провадження № 2/357/5433/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2026 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді – Кошель Б. І. ,
при секретарі – Кардаш О. Р.,
за участі відповідача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду № 6 в м. Біла Церква цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2026 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у сумі 1 700 000 грн 00 коп та судові витрати покласти на відповідача.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 08 березня 2025 року до нього звернувся відповідач ОСОБА_1 з проханням надати йому у позику грошові кошти у розмірі 1 700 000 грн 00 коп, мотивуючи тим, що йому необхідні кошти для розвитку власної справи. Враховуючи, що він добре знав Відповідача і на той час у нього була така сума грошей, позивач погодився позичити йому 1 700 000 грн 00 коп, за умови повернення йому зазначеної вище суми до 31 березня 2025 року. Саме на цих умовах вони і уклали договір позики. На підтвердження передачі грошей Відповідач власноруч написав розписку і отримав грошові кошти. Одночасно ними було узгоджено, що повернення боргу повинно бути здійснено в місті Біла Церква, про що Відповідачем було власноруч зазначено у розписці від 08 березня 2025 року. Однак, у визначений термін Відповідач позичені грошові кошти у добровільному порядку не повернув, зважаючи на що виникла заборгованість в розмірі 1 700 000 грн 00 коп.
На звернення, з проханням повернути гроші, Відповідач жодним чином не реагує, уникає зустрічей з Позивачем та не погашає борг, у зв`язку з чим, 24 лютого 2026 року ОСОБА_3 направив на адресу ОСОБА_1 , претензію про належне виконання договірних зобов`язань. Однак станом на дату подачі позову Відповідач не вчинив жодних дій спрямованих на погашення вищеокресленої заборгованості. У зв`язку з простроченням Відповідачем терміну виконання зобов`язання, а також уникнення мирного вирішення спору, він вимушений звернутись до суду з відповідним позовом.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2026, головуючим суддею визначено Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду. 
Ухвалою судді від 20 квітня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у зазначеній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Судом 01.06.2026 р. за вх.№35024 отримано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Заперечуючи позовні вимоги посилається на те, що з 19 грудня 2022 року за наказом №72-к він прийнятий на роботу з 20 грудня 2022 року на посаду фахівець з методів розширення ринків збуту (маркетолог) в ТОВ «Юр`їв», власником являється позивач ОСОБА_4 . Весь час у них були виробничі стосунки, роботодавець керівник - працівник маркетолог. Його робота була пов`язана з товарно матеріальними цінностями та грошовими розрахунками, як безготівковими так і готівкою. Перед кожним відрядженням керівник ОСОБА_3 , як гарантію повернення коштів вимагав написати йому боргову розписку на таку суму, яку він вказував. За звичай сума була ним надумана, набагато завищена, якщо не пишеш розписку, звільнення з роботи. На той час у нього був скрутний матеріальний стан, в край потрібна була робота щоб забезпечувати сім`ю. Тому він не зовсім передбачав, які можуть настати наслідки. Позивач в позовній заяві не вказав факт розрахунку з ним, перераховані ним кошти. Всі розрахунки з позивачем відповідач фіксував в телефоні. Відповідач зазначає, що в період з 05.03.2025 по 30.05.2025 він перерахував безпосередньо позивачеві та за його вказівкою іншим особам, а саме ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , грошові кошти. Перерахована загальна сума становить 571159 (п`ятсот сімдесят одна тисяча сто п`ятдесят дев`ять) грн. 00 коп. Інша сума коштів ним була перерахована на розрахунковий рахунок фірми ТОВ «Юр`їв». 
Позивач направив до суду відповідь на відзив, яка була зареєстрована канцелярією суду 10.06.2026 р. за вх.№37363, в якій зазначив, що вважає твердження відповідача необгрунтованими, такими, що не спростовують позовні вимоги та не доведеними жодним допустимим доказом. Відповідач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із ТОВ «Юр`єв», власником якого є ОСОБА_3 , однак Наказом №4 про припинення трудового договору (контракту) від 29 березня 2024 року був звільнений з посади на підставі заяви відповідача, тобто за рік до укладення договору позики, а тому твердження відповідача, що розписку було написано під час виконання трудових обов`язків, покладених на нього його керівником, не відповідає дійсності. 08 березня 2025 року між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики грошових коштів у розмірі 1 700 000 грн 00 коп., що підтверджується власноручною розпискою позичальника. У зазначеному документі чітко вказано предмет договору - грошові кошти в національній валюті України (гривнях), порядок та строк їх повернення (до 31 березня 2025 року у місті Біла Церква), при цьому відсутні будь-які посилання на пункти посадової інструкції, а також норми закону, які вимагають написання боргової розписки в порядку виконання трудових обов`язків працівника. Щодо доводу про часткове погашення боргу позивач зазначив, що надані відповідачем докази (квитанції, скріншоти листування, таблиця Excel) не підтверджують факт зарахування цих коштів саме в рахунок виконання зобов`язання за договором позики від 08 березня 2025 року, оскільки перекази здійснювались на банківську картку, яка не вказана в договорі позики як рахунок для повернення позики; у призначенні платежів відсутнє будь-яке посилання на договір позики чи погашення боргу за ним; з наданого самим відповідачем листування не вбачається, що ці перекази стосувались саме виконання зобов`язання за спірним договором позики. Окрім того, відповідачем надано квитанцію від 18 березня 2025 року, за якою платником є ОСОБА_8 , яка не є стороною договору позики від 08 березня 2025 року. Також Відповідач надав до суду листування від 05 березня 2025 року в якості доказу часткового виконання зобов`язання, однак договір позики було укладено 08 березня 2025 року, тобто на час листування зобов`язання ще не існувало. Таким чином, надані відповідачем докази є неналежними та недопустимими для підтвердження часткового виконання саме договору позики від 08 березня 2025 року
Ухвалою суду від 09 липня 2026 року, занесеною до протоколу підготовчого судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 30.07.2026.
В судовому засіданні відповідач та представник відповідача надали пояснення. Відповідач вказав, що ним було написано розписку від 08.03.2025, однак кошти від позивача він не отримував. Також просив врахувати подані до відзиву докази щодо погашення частини боргу та задовольнити позовні вимоги частково. 
В судовому засіданні 30.07.2026 заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 244 ЦПК України, суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення ( 07.08.2026 о 09 год. 00 хв. ).
Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Судом встановлено, що 08.03.2025 ОСОБА_1 написано розписку згідно змісту якої, ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 1 700 000 грн (один мільйон сімсот тисяч гривень) у м. Біла Церква. Зобов`язався повернути грошові кошти у повному обсязі до 31.03.2026 у м. Біла Церква, що підтверджується написаною відповідачем власноручно борговою розпискою, оригінал якої наявний в матеріалах справи.
Розписка від 08.03.2025 року містить прізвище, ім`я та по батькові позикодавця ОСОБА_3 та прізвище, ім`я, по батькові та паспортні дані позичальника ОСОБА_1 .
Позивач у позовній заяві зазначає, що ОСОБА_1 у добровільному порядку та в строк зазначений у розписці не повернув взяті в борг кошти.
24 лютого 2026 року ОСОБА_3 направив на адресу ОСОБА_1 претензію про належне виконання договірних зобов`язань, що підтверджується копією опису та копією роздруківки з сайту AT «Укрпошта» щодо відстеження поштового відправлення № 0911313144715.
Звертаючись до суду, позивач просив стягнути з відповідача кошти отримані в борг останнім, які не були повернуті у строк (31.03.2025 р.), визначений у розписці від 08.03.2025 р.
Також судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 працював на посаді фахівця з методів розширення ринків збуту (маркетолог) в ТОВ «Юр`їв», директором якого є позивач ОСОБА_3 , та був звільнений з посади 29.03.2024, на підставі заяви відповідача від 27.03.2024, що підтверджується копіями Наказу про прийняття на роботу від 19.12.2022 за №72-К та Наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 29.03.2024 за №4-К.
Предметом позовних вимог є стягнення суми боргу за борговою розпискою.
Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України.
Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Отже, внаслідок укладання договору позики між сторонами виникли цивільні права та обов`язки.
Тобто між сторонами виникли правовідносини стосовно укладеного між позивачем та відповідачем договору позики які врегульовані гл.71 параграф 1 (ст.ст.1046-1053 ) ЦК України та умовами договору позики.
За змістом ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Вказана вище правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13.
Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 - за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року по справі 464/3790/16-ц.
Таким чином, дослідивши зміст розписки вбачається, що передача грошових коштів в сумі 1 700 000 грн була здійснена, що стверджується написаною власноручно ОСОБА_1 розпискою.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
До цього зводяться правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1967цс15 від 11.11.2015 року.
Така позиція міститься в інших постановах ВС від 10.12.2018 року ( справа № 319/1669/16); від 12.09.2019 року ( справа № 604/1038/16).
У постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 206/6401/18 (провадження № 61-9197св21) зазначено, що: «на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16 (провадження № 14-465цс18)».
Боргова розписка, що написана відповідачем ОСОБА_1 та надана позивачу ОСОБА_3 відповідає формі, встановленій для договору позики, що передбачена в ст.1047 ЦК України.
Отже, вказана розписка підтверджує дві обставини: факт отримання відповідачем ОСОБА_1 в якості позики грошових коштів у сумі 1 700 000 грн та волевиявлення позикодавця і боржника, зокрема, позикодавця щодо надання позики, а також зобов`язання відповідача, з яким погодився позивач, що повернення боргу буде здійснено в повному обсязі до 31.03.2025 у м. Біла Церква.
Відповідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Як вбачається із змісту наданої розписки від 08.03.2025 така містить встановлення строку повернення позики.
Таким чином, факт отримання відповідачем у позивача в борг 1 700 000 грн з кінцевим терміном повернення 31.03.2025 підтверджується розпискою від 08.03.2025.
Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця, або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Тобто, якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право, - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17).
Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року в справі № 463/9914/20).
Враховуючи зазначене, а також те, що відповідач не спростував презумпцію правомірності правочину, то суд приходить до висновку, що доводи позивача є правильними та обґрунтованими.
До аналогічної правової позиції прийшов Верховний суд у постанові від 31.03.2025 року у справі №947/23307/20.
Аналізуючи норми ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України у взаємозвязку з обставинами справи суд вважає, що між сторонами був укладений договір позики.
Водночас, відповідач під час розгляду справи підтвердив факт написання розписки від 08.03.2025, однак заперечував факт отримання від позивача коштів. Відповідач вказував, що він з позивачем перебував у трудових відносинах та його робота була пов`язана з товарно матеріальними цінностями та грошовими розрахунками, тому перед кожним відрядженням керівник Шоференко Д. В., як гарантію повернення коштів вимагав написати йому розписку. Також, просив врахувати, що він фактично перерахував позивачу грошові кошти в сумі 571159,00 грн та іншу суму було перераховано ним на розрахунковий рахунок ТОВ «Юр`їв». 
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.
Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Однак, суд критично оцінює доводи відповідача стосовно того, що розписку було написано під час виконання трудових обов`язків, покладених на нього його керівником, оскільки, як встановлено судом відповідач ОСОБА_1 з 19.12.2022 до 29.03.2024 працював на посаді фахівця з методів розширення ринків збуту (маркетолог) в ТОВ «Юр`їв», директором якого є позивач ОСОБА_3 , тоді як договір позики між сторонами було укладено 08.03.2025. 
Крім того, надані відповідачем квитанції, скріншоти листування, таблиця Excel, як докази сплати боргу є не належними та не достатніми доказами виконання зобов`язання щодо сплати боргу, оскільки із їхнього змісту не можливо достовірно встановити факт зарахування цих коштів саме в рахунок виконання зобов`язання за договором позики від 08 березня 2025 року, а саме, не можливо встановити призначення платежу, відправника та отримувача.
Враховуючи викладене, обставин на підтвердження повернення боргу в повній сумі чи не одержання в борг коштів судом встановлено не було.
За доводами позивача, спір у справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язання за договором позики від 08.03.2025.
За змістом ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст.525 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).
Враховуючи те, що строк виконання зобов`язання настав, приймаючи до уваги те, що доказів повернення боргу в сумі 1 700 000 грн станом на день розгляду справи відповідачем не надано, не надано будь-яких інших доказів у підтвердження відсутності його обов`язку зі сплати заявленої в позові заборгованості, у зв`язку з чим суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача суму боргу в розмірі 1 700 000 грн.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). 
З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню.
Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати – це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.
Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача.
Так, при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 16640,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 23.03.2026.
Враховуючи, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, та враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, понесений останнім при зверненні до суду в сумі 16640,00 грн.
Керуючись ст. ст. 81, 133, 141, 247, 259, 263, 265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 08 березня 2025 року у розмірі 1700000,00 грн (один мільйон сімсот тисяч гривень 00 копійок).
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі салати судового збору у розмірі 16640,00 грн (шістнадцять тисяч шістсот сорок гривень).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 .
Повний текст судового рішення виготовлено 07.08.2026. 

Суддя | Б. І. Кошель