ЄУНСС: 453/173/24
НП: 2/453/124/26

РІШЕННЯ
іменем України

10 липня 2026 року місто Сколе

Сколівський районний суд Львівської області у складі:
головуючого - судді Микитина В.Я.,
з участю секретаря судового засідання Корнути Т.Б.,
сторони та інші учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ;
відповідач -  ОСОБА_2 ;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «ТОІ ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ»;
зміст позовних вимог - про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів;
розглянувши дану цивільну справу у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань приміщення суду, що по вул. Д. Галицького, 8, у м. Сколе Стрийського району Львівської області, за правилами загального позовного провадження, за участі представників сторін - адвокатів Сосули О.О. та Посікіри Р.Р., -

в с т а н о в и в:

Стислий виклад позицій сторін та інших учасників у справі.
Позивач ОСОБА_1 , у порядку представництва, котре здійснює адвокат Сосула О.О., сформувавши документ у системі «Електронний суд», 01.02.2024 року подав у Сколівський районний суд Львівської області позовну заяву, в якій просив ухвалити рішення про стягнення на свою користь з відповідача ОСОБА_2 безпідставно отриманих грошових кошти у загальному розмірі 1 040 000 грн.. Розподіл судових витрат у цій справі позивач ОСОБА_1 просив здійснити у визначеному процесуальним законом порядку.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01.07.2022 року між ПП «ЛЮКС-ЕКСПРЕС» (орендодавець) та ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» (орендар), директором якого є позивач ОСОБА_1 , було укладено договір оренди, за умовами котрого орендодавець зобов`язувався за плату передати орендареві у тимчасове платне користування, а орендар прийняти у тимчасове платне користування, нежитлові приміщення площею 1 066,8 кв. м по АДРЕСА_1 , та прилеглу до них територію, а також зобов`язувався сплачувати орендодавцеві орендну плату в розмірі 32 500 грн. на місяць. Однак, 04.10.2022 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. зареєструвала припинення права власності ПП «ЛЮКС ЕКСПРЕС» на приміщення складів площею 922,3 кв. м по АДРЕСА_1 , згідно з рішенням № 65023528 та в порядку, передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», зареєструвала право власності на вказані складські приміщення за відповідачем ОСОБА_2 .. Як зазначає позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , ставши власником вказаних складських приміщень, домовився з ним про те, що надасть йому ці складські приміщення в оренду після виселення з них ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ», однак, до моменту такого виселення, позивач ОСОБА_1 щомісячно мав сплачувати авансові платежі, котрі в подальшому зараховувалися б у рахунок майбутньої орендної плати. У березні 2023 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до Личаківського районного суду м. Львова з позовом до ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, котре є об`єктом оренди за договором від 01.07.2022 року, що раніше був підписаний між колишнім власником - ПП «ЛЮКС-ЕКСПРЕС» (орендодавець) та ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» (орендар). Позивач ОСОБА_1 зазначає, що, починаючи з 20.03.2023 року, й до 31.01.2024 року, він як фізична особа здійснив на рахунок відповідача ОСОБА_2 безготівкові грошові перекази на загальну суму 1 040 000 грн. 00 коп. з призначенням платежу «оренда нежитл. АДРЕСА_1». Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03.05.2023 року за єдиним унікальним номером судової справи 463/1525/23, котре, після залишення його без змін постановою Львівського апеляційного суду, 18.12.2023 року набрало законної сили, задоволено позовні вимоги відповідача ОСОБА_2 про зобов`язання ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» усунути перешкоди у користуванні нежитловими приміщеннями по АДРЕСА_1 . Проте, після набрання 18.12.2023 року законної сили вказаним рішенням про усунення перешкод у користуванні приміщеннями, договору оренди між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 укладено не було, а приміщення позивачеві ОСОБА_1 передані не були. За таких обставин, позивач ОСОБА_1 , посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України, доктрину заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium) та засади справедливості, добросовісності й розумності (пункт 6 ст. 3 ЦК України), вважає, що сплачені ним кошти набуті відповідачем ОСОБА_2 без достатньої правової підстави, оскільки мета їх сплати (укладення договору оренди) не була досягнута внаслідок недобросовісної поведінки самого відповідача ОСОБА_2 , а тому такі кошти підлягають поверненню, - підсумовує зміст позовної заяви адвокат Сосула О.О..
Відповідач ОСОБА_2 , у порядку представництва, котре здійснює адвокат Посікіра Р.Р., сформувавши документ в системі «Електронний суд», у запропоновані судом строк та порядку 21.02.2024 року подав відзив на позовну заяву, за змістом якого заперечив проти задоволення позовних вимог до нього про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів у повному обсязі, вважаючи позов безпідставним, з огляду на те, що доводи позовної заяви про сплату коштів саме як «авансових платежів» суперечать призначенню платежу, вказаному самим позивачем ОСОБА_1 у платіжних документах, - «оренда нежитл. АДРЕСА_1 ». Як випливає з інформаційної довідки, позивач ОСОБА_1 є засновником, керівником та кінцевим бенефіціарним власником (контролером) ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ», котре фактично займало спірні приміщення. На переконання відповідача ОСОБА_2 , договору оренди між ним та ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ», укладеного у порядку, визначеному ЦК України, не існувало, проте була усна домовленість між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , відтак позивач ОСОБА_1 сплачував кошти від імені ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» саме за оренду приміщень за відповідний місяць, користуючись фактично цими приміщеннями. Відповідач ОСОБА_2 також зазначає, що позивач ОСОБА_1 приховав від суду ту обставину, що він є кінцевим бенефіціаром ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» та сплачував кошти за можливість користування цим ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» вказаними складськими приміщеннями. Покликаючись на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 04.08.2021 року за єдиним унікальним номером судової справи 185/446/18 та від 11.01.2023 року за єдиним унікальним номером судової справи 548/741/21, відповідач ОСОБА_2 наголошує, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки ця особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Окремо відповідач ОСОБА_2 звертає увагу, що навіть після пред`явлення позову (01.02.2024 року), позивач ОСОБА_1 продовжував перераховувати кошти, що, на його думку, додатково свідчить про суперечливість поведінки цього позивача, - підсумовує відзив адвокат Посікіра Р.Р..
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ТзОВ «ТОІ ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ», своїм правом на подачу письмових пояснень щодо позову у цій судовій справі не скористалась, хоча в силу положень ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала про залучення до участі у справі третьої особи від 18.12.2025 року, відповідно до довідки про доставку електронного документа, було доставлено до електронного кабінету ТзОВ «ТОІ ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ»: 18.12.2025 року о 18:44 год.. 

Заяви/клопотання сторін та інших учасників справи на новому розгляді у суді першої інстанції. 
Відповідач ОСОБА_2 , у порядку представництва, котре здійснює адвокат Посікіра Р.Р., 31.10.2025 року, сформувавши документ у системі «Електронний суд», подав клопотання про надання можливості зазначеному представнику взяти участь у підготовчому засіданні у цій справі, котре призначено на 10.11.2025 року о 10:00 год., у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Позивач ОСОБА_1 , у порядку представництва, котре здійснює адвокат Сосула О.О., 07.11.2025 року, сформувавши документ у системі «Електронний суд», подав клопотання про надання можливості зазначеному представнику взяти участь у підготовчому засіданні у цій справі, котре призначено на 10.11.2025 року о 10:00 год., у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Відповідач ОСОБА_2 , у порядку представництва, котре здійснює адвокат Посікіра Р.Р., 09.11.2025 року, сформувавши документ у системі «Електронний суд», подав заяву про залучення до участі у цій справі ТзОВ «ТОІ ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, оскільки ухвалене у цій справі рішення може вплинути на права та/чи законні інтереси вказаного товариства.
Відповідач ОСОБА_2 , у порядку представництва, котре здійснює адвокат Посікіра Р.Р., 16.12.2025 року, сформувавши документ у системі «Електронний суд», подав клопотання про надання можливості зазначеному представнику взяти участь у підготовчому засіданні у цій справі, та у всіх судових засіданнях з розгляду цієї справи по суті, у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Відповідач ОСОБА_2 , у порядку представництва, котре здійснює адвокат Посікіра Р.Р., 17.12.2025 року, сформувавши документ у системі «Електронний суд», подав клопотання про проведення підготовчого засідання, призначеного на 18.12.2025 року о 10:00 год., за їх відсутності, при цьому просив вирішити у такому підготовчому засіданні його заяву про залучення до участі у цій справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Позивач ОСОБА_1 , у порядку представництва, котре здійснює адвокат Сосула О.О., 18.12.2025 року, сформувавши документ у системі «Електронний суд», подав клопотання про відкладення підготовчого засідання на іншу дату та час, при цьому не заперечував проти вирішення заяви представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Посікіри Р.Р. про залучення до участі у цій справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, за їх відсутності. 
Відповідач ОСОБА_2 , у порядку представництва, котре здійснює адвокат Посікіра Р.Р., 04.02.2026 року, сформувавши документ у системі «Електронний суд», подав заяву про виклик для допиту у якості свідка керівника ТзОВ «ТОІ ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» - позивача ОСОБА_1 ..
Позивач ОСОБА_1 , у порядку представництва, котре здійснює адвокат Сосула О.О., 03.03.2026 року, сформувавши документ у системі «Електронний суд», подав клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи, яке вмотивоване тимчасовою непрацездатністю.
Позивач ОСОБА_1 сформувавши документ у системі «Електронний суд», 13.05.2026 року подав заяву про надання йому можливості взяти участь у судовому засіданні у цій справі, котре призначено на 14.05.2026 року о 10:00 год., де він має намір надати пояснення за правилами допиту свідків, у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, посилаючись на особливий період введений в дію на території України 24.02.2022 року, після оприлюднення Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 року за № 69/2022, а також на мобілізацію оголошену та проведену у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до ч. 2 ст. 102, пунктів 1, 17, 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України.
Позивач ОСОБА_1 , у порядку представництва, котре здійснює адвокат Сосула О.О., 16.06.2026 року, сформувавши документ у системі «Електронний суд», подав клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи, яке вмотивоване тимчасовою непрацездатністю.
Відповідач ОСОБА_2 , у порядку представництва, котре здійснює адвокат Посікіра Р.Р., 07.07.2026 року, сформувавши документ у системі «Електронний суд», подав заяву про долучення доказів, за змістом якої просив долучити до матеріалів справи докази понесення судових витрат на професійну правничу допомогу на загальну суму 70 000 грн., які просив при ухваленні рішення стягнути на свою користь з позивача ОСОБА_1 ..
Будь-яких інших заяв та/чи клопотань від сторін та інших учасників цієї справи на новому розгляді в суді першої інстанції, котрі б залишалися не вирішеними у визначеному чинним ЦПК України порядку, не надходило.

Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали.
Постановою Верховного Суду у складі колегії судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду (головуючий - суддя Крат В.І., судді Гудима Д.А., Дундар І.О., Краснощоков Є.В., Пархоменко П.І.), ухваленою 10.09.2025 року у справі за єдиним унікальним номером 453/173/24 та номером касаційного провадження 61-3332св25, з окремою думкою судді Крата В.І., касаційну скаргу позивача ОСОБА_1 , яка підписана представником - Сосулою О.О. , задоволено частково. Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 02.07.2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12.11.2024 року скасовано і передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції. З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції, рішення Сколівського районного суду Львівської області від 02.07.2024 року та постанова Львівського апеляційного суду від 12.11.2024 року втрачають законну силу. 
Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Микитина В.Я. від 01.10.2025 року цивільну справу за єдиним унікальним номером 453/173/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, прийнято до провадження. Новий розгляд цієї цивільної справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Визначено дату, час та місце проведення підготовчого засідання у цій справі - 10.11.2025 року о 10:00 год. у залі судових засідань у приміщенні Сколівського районного суду Львівської області, що за адресою: вул. Д. Галицького, 8, м. Сколе, м. Стрий, Львівська область. 
Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області (головуючий - суддя Микитин В.Я.) від 31.10.2025 року, надано можливість представнику відповідача ОСОБА_2 - адвокату Посікірі Р.Р. взяти участь у підготовчому засіданні, призначеному у цій справі на 10.11.2025 року о 10:00 год., у режимі відеоконференції, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення ВКЗ ДП «Центр судових сервісів» із застосуванням електронного підпису за вебадресою: https://vkz.court.gov.ua.
Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області (головуючий - суддя Микитин В.Я.) від 07.11.2025 року, надано можливість представнику позивача ОСОБА_1 - адвокату Сосулі О.О. взяти участь у підготовчому засіданні, призначеному у цій справі на 10.11.2025 року о 10:00 год., у режимі відеоконференції, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення ВКЗ ДП «Центр судових сервісів» із застосуванням електронного підпису за вебадресою: https://vkz.court.gov.ua.
Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області (головуючий - суддя Микитин В.Я.) від 10.11.2025 року, постановленою із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче засідання у цій справі відкладено за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Сосули О.О. задля надання йому можливості ознайомитися із заявою представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Посікіри Р.Р. про залучення до участі у цій справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Визначено нову дату, час та місце проведення підготовчого засідання у цій справі - 18.12.2025 року о 10:00 год. у залі судових засідань у приміщенні Сколівського районного суду Львівської області, що за адресою: вул. Д. Галицького, 8, м. Сколе, м. Стрий, Львівська область. 
Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області (головуючий - суддя Микитин В.Я.) від 16.12.2025 року, надано можливість представнику відповідача ОСОБА_2 - адвокату Посікірі Р.Р. взяти участь у підготовчому засіданні та у всіх судових засіданнях щодо розгляду цієї справи по суті, у режимі відеоконференції, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення ВКЗ ДП «Центр судових сервісів» із застосуванням електронного підпису за вебадресою: https://vkz.court.gov.ua.
Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області (головуючий - суддя Микитин В.Я.) від 18.12.2025 року, у цій цивільній справі залучено ТзОВ «ТОІ ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Відкладено підготовче засідання у цій справі і призначено нове підготовче засідання на 05.02.2026 року о 10:00 год. у залі судових засідань приміщення Сколівського районного суду Львівської області, що за адресою: вул. Д. Галицького, 8, м. Сколе, Стрийський район, Львівська область. Роз`яснено третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ТзОВ «ТОІ ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ», про її право у строк, котрий не може перевищувати п`ятнадцять днів з дня вручення копії даної ухвали, подати суду письмові пояснення щодо позову, та у строк, котрий не може перевищувати десяти днів з дня ознайомлення з відзивом, подати суду письмові пояснення щодо відзиву.
Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області (головуючий - суддя Микитин В.Я.) від 05.02.2026 року, постановленою із занесенням до протоколу судового засідання, задоволено заяву відповідача ОСОБА_2 від 04.02.2026 року про виклик для допиту у якості свідка керівника ТзОВ «ТОІ ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» - позивача ОСОБА_1 ..
Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області (головуючий - суддя Микитин В.Я.) від 05.02.2026 року закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті цю цивільну справу у відкритому судовому засіданні, котре було призначено на 03.03.2026 року о 10:00 год. у залі судових засідань приміщення Сколівського районного суду Львівської області, що за адресою: вул. Д. Галицького, 8, м. Сколе, Стрийський район, Львівська область.
Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області (головуючий - суддя Микитин В.Я.) від 03.03.2026 року, постановленою із занесенням до протоколу судового засідання, задоволено заяву позивача ОСОБА_1 від 03.03.2026 року про відкладення розгляду справи. Визначено нову дату, час та місце проведення судового засідання для розгляду цієї справи по суті - 23.04.2026 року о 10:00 год. у залі судових засідань приміщення Сколівського районного суду Львівської області, що за адресою: вул. Д. Галицького, 8, м. Сколе, Стрийський район, Львівська область.
Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області (головуючий - суддя Микитин В.Я.) від 23.04.2026 року, постановленою із занесенням до протоколу судового засідання, судом оголошено перерву у судовому засіданні до 14.05.2026 року о 10:00 год. у залі судових засідань приміщення Сколівського районного суду Львівської області, що за адресою: вул. Д. Галицького, 8, м. Сколе, Стрийський район, Львівська область.
Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області (головуючий - суддя Микитин В.Я.) від 13.05.2026 року, надано можливість позивачеві ОСОБА_1 взяти участь у судовому засіданні, призначеному у цій справі на 14.05.2026 року о 10:00 год., у режимі відеоконференції, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення ВКЗ ДП «Центр судових сервісів» із застосуванням електронного підпису за вебадресою: https://vkz.court.gov.ua.
Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області (головуючий - суддя Микитин В.Я.) від 14.05.2026 року, постановленою із занесенням до протоколу судового засідання, судом продовжено перерву у судовому засіданні до 16.06.2026 року о 12:00 год., у залі судових засідань приміщення Сколівського районного суду Львівської області, що за адресою: вул. Д. Галицького, 8, м. Сколе, Стрийський район, Львівська область, - для підготовки уповноважених представників до судових дебатів.
Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області (головуючий - суддя Микитин В.Я.) від 16.06.2026 року, постановленою із занесенням до протоколу судового засідання, судом продовжено перерву у судовому засіданні до 07.07.2026 року о 14:00 год., у залі судових засідань приміщення Сколівського районного суду Львівської області, що за адресою: вул. Д. Галицького, 8, м. Сколе, Стрийський район, Львівська область, - у зв`язку із задоволенням клопотання позивача ОСОБА_1 від 16.06.2026 року про це.
Сторони та інші учасники щоразу належно та завчасно повідомлялись судом про місце, дату та час призначених підготовчого та судових засідання по їх справі щодо її розгляду по суті, про що у справі наявні відповідні підтвердження.
Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Сосула О.О. на новому розгляді цієї справи в суді першої інстанції, будучи присутніми у призначених у цій справі судових засіданнях, позовні вимоги підтримували повністю, просили такі задовольнити з підстав, викладених у пред`явленому позові, а також наданих ним додаткових поясненнях під час нового розгляду цієї справи. У своїх поясненнях додатково вказували, що всі без винятку означені у межах цієї справи платежі загальною сумою 1 040 000 грн. позивач ОСОБА_1 здійснював виключно як фізична особа, у власному інтересі, а не в інтересах, від імені чи за дорученням третьої особи ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ», і не виконував замість цього Товариства будь-якого його обов`язку. За цими поясненнями, метою здійснення таких платежів було забезпечення укладення з відповідачем ОСОБА_2 , як новим власником складських приміщень по АДРЕСА_1, договору оренди цих приміщень у майбутньому, в рахунок якого позивач ОСОБА_1 авансово й перераховував відповідачеві кошти; однак відповідач ОСОБА_2 укладення такого договору послідовно відкладав, а після виселення ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ», вказані складські приміщення позивачеві ОСОБА_1 в користування так і не передав і відповідного договору оренди з ним не уклав. Аналогічна позиція була висловлена адвокатом Сосула О.О. в усних дебатах.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Посікіра Р.Р. на новому розгляді цієї судової справи в суді першої інстанції, будучи присутніми у призначених у цій справі судових засіданнях, надавали пояснення, відповідно до яких договір оренди, який був укладений 01.07.2022 року, після зміни власника складських приміщень по АДРЕСА_1 , став нікчемний. Позивач ОСОБА_1 здійснював означені в межах цієї справи платежі загальною сумою 1 040 000 грн. у спірний період, а відповідач ОСОБА_2 просив позивача ОСОБА_1 не перераховувати йому кошти, так як жодних домовленостей із позивачем ОСОБА_1 він не мав, єдиною причиною його спілкування з останнім була вимога про звільнення приміщень третьою особою ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ», яке, після набуття відповідачем ОСОБА_2 права власності на вказані складські приміщення, перебувало в них без його згоди, у зв`язку з чим відповідач ОСОБА_2 й звернувся у Личаківський районний суд м. Львова з позовом про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном. Тому, відповідач ОСОБА_2 повертати ці кошти позивачеві ОСОБА_1 наміру не має. Крім того, відповідач ОСОБА_2 , сформувавши документ в системі «Електронний суд» 06.07.2026 року подав письмову промову в судових дебатах, в якій виклав остаточну правову позицію у справі. За змістом цієї письмової промови фактичним користувачем спірних приміщень було ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ», яке здійснювало у них господарську діяльність та отримувало майнове благо від їх використання, а економічний інтерес у користуванні належав саме цій юридичній особі, керівником, засновником та кінцевим бенефіціарним власником якої є позивач ОСОБА_1 .. Визначальним, на переконання відповідача ОСОБА_2 , є не формальний платник, а правова природа його дій. З огляду на це, відповідач ОСОБА_2 стверджує, що позивач ОСОБА_1 , здійснюючи систематичні платежі з призначенням «оренда» за конкретний місяць, у порядку ст. 528 ЦК України виконував не власне особисте зобов`язання, а грошовий обов`язок третьої особи ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» перед відповідачем ОСОБА_2 за користування його приміщеннями, посилаючись при цьому на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах за єдиними унікальними номерами судових справ 523/18422/14-ц та 206/1853/18, а також на закріплену ч. 3 ст. 528 ЦК України можливість виконання зобов`язання боржника третьою особою без згоди і навіть без повідомлення боржника. Наступну ж зміну позивачем ОСОБА_1 юридичної кваліфікації власних дій - тобто твердження про те, що спірні платежі були його особистими авансовими внесками за майбутній договір оренди, - відповідач ОСОБА_2 розцінює як суперечливу поведінку в розумінні доктрини venire contra factum proprium, а, відтак, просить у задоволенні позову відмовити повністю. Аналогічна позиція була висловлена адвокатом Посікірою Р.Р. в усних дебатах.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ», будучи щоразу належно і завчасно повідомленою про призначені у цій справі підготовче та судові засідання для її розгляду по суті, явку свого уповноваженого представника не забезпечила, про поважні причини неявки такого представника суд не повідомляла.
Інші процесуальні дії у цій справі судом на новому розгляді не вчинялись, а ухвали не постановлялись.

Розглянувши наявні у суду матеріали цієї справи та давши їм належу оцінку, суд, на новому їх розгляді, вважає за необхідне зазначити таке.
Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У свою чергу, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. 
Згідно з частинами 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
В силу ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм національного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав ОСОБА_1 за пред`явленими позовними вимогами цивільного характеру, а також причетність до порушення таких його прав відповідача ОСОБА_2 , встановив наступне.

Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин із оцінкою відповідних доказів.
Судом, зокрема, було встановлено, що 01.07.2022 року між ПП «ЛЮКС-ЕКСПРЕС» іменоване надалі «орендодавець», від імені якого діє директор Удут О.М. на підставі Статуту, з однієї сторони, та ТзОВ «ТОІ ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ», іменоване надалі «орендар», від імені якого діє директор Гаркавий А.Я. на підставі Статуту, з іншої сторони, укладено договір оренди об`єкта нерухомості (копія міститься у справі, том 1, а. с. 4-5). У цьому договорі оренди від 01.07.2022 року передбачено, що: а) у порядку та на умовах, визначених цим договором, орендодавець зобов`язується передати за плату орендареві у тимчасове платне користування, а орендар зобов`язується прийняти у тимчасове платне користування нежитлові приміщення та прилеглу до них територію, що визначена у цьому договорі та зобов`язується сплачувати орендодавцеві орендну плату (пункт 1.1. договору); б) об`єкт, що орендується, належить орендодавцеві на праві приватної власності, знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ., нежитлові приміщення літ К-2, загальна площа: 1 066,8 кв. м (пункти 1.2., 1.2.1., 1.2.3. договору); в) строк оренди складає 35 місяців з дати прийняття об`єкта, що орендується, за актом здачі-приймання (пункт 4.1. договору); г) розмір орендної плати за весь об`єкт, що орендується складає 32 500 грн. на місяць (пункт 5.1. договору).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 01.02.2024 за № 364051853 (копія міститься у справі, том 1, а. с. 9), 04.10.2022 за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на приміщення складів НЗ літ. К-1 загальною площею 922,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 85849446101). 
Рішенням Личаківського районного суду Львівської області від 03.05.2023 року за єдиним унікальним номером судової справи 463/1525/23 (міститься у ЄДРСР за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/111081823), котре було залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 18.12.2023 року (міститься у ЄДРСР за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/116048727): 1) позов ОСОБА_2 до ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном задоволено; 2) усунуто перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом звільнення від всього майна ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ», що знаходяться у нежитловому приміщенні (складів), за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер приміщення: 85849446101). Зазначеними судовими рішеннями, які мають преюдиційне значення в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України, встановлено, що: а) ТзОВ «ТОІ ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» користується спірними нежитловими приміщеннями без достатніх правових підстав; б) договір оренди об`єкта нерухомості від 01.07.2022 року, укладеного між ТзОВ «ТОІ ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» та ПП «ЛЮКС-ЕКСПРЕС», є нікчемним;
Між тим, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 17.06.2024 року за єдиним унікальним номером судової справи 463/1525/23 (міститься у ЄДРСР за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/119767059) заяву приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Табінського О. В. про роз`яснення рішення Личаківського районного суду м. Львова, ухваленого у справі за позовом ОСОБА_2 до ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, задоволено і роз`яснено рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03.05.2023 року, яким постановлено усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом звільнення від всього майна ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» (код ЄДРПОУ 31657990), що знаходяться у нежитловому приміщенні (складів), за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер приміщення: 85849446101), в тому числі приміщень другого поверху, оскільки при купівлі-продажу ОСОБА_2 предмету іпотеки за адресою АДРЕСА_1 , всі самовільно реконструйовані об`єкти нерухомості являються предметом іпотеки.
Судом встановлено й те, що позивач ОСОБА_1 є засновником та кінцевим бенефіціарним власником (контролер) ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ», що підтверджується інформаційною довідкою від 19.02.2024 року та Витягом з ЄДРЮОФОПтаГФ станом на 18.09.2025 року (копія міститься у справі, том 3, а. с. 106, 142). Отже, позивач ОСОБА_1 є засновником та кінцевим бенефіціарним власником (контролер) ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ», а також виконує функції його керівника, що підтверджується цими ж інформаційною довідкою та Витягом з ЄДРЮОФОПтаГФ. Водночас, з цієї ж інформаційної довідки та Витягу з ЄДРЮОФОПтаГФ вбачається, що позивач ОСОБА_1 не є ані одноосібним учасником, ані єдиним кінцевим бенефіціарним власником цього Товариства: статутний капітал ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» розподілений між двома засновниками (учасниками), з яких позивачеві ОСОБА_1 належить частка 153 725,50, а переважна частка 455 757,40 - належить іншому засновнику (учаснику) - ТзОВ «ТОІ-ТОІ ПОЛЬЩА»; кінцевими бенефіціарними власниками ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» є дві особи - позивач ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_6 .
Згідно з квитанціями, за період з 20.03.2023 року по 31.01.2024 року позивач ОСОБА_1 з карткового рахунку перераховував на картковий рахунок відповідача ОСОБА_2 грошові кошти в загальному розмірі 1 040 000 грн.: 1) квитанція від 06.04.2023 року - 50 000 грн.; 2) квитанція від 28.04.2023 року - 50 000 грн.; 3) квитанція від 09.06.2023 року - 50 000 грн.; 4) квитанція від 19.07.2023 року - 50 000 грн.; 5) квитанція від 10.08.2023 року - 50 000 грн.; 6) квитанція від 03.10.2023 року - 5 000 грн.; 7) квитанція від 04.10.2023 року - 50 000 грн.; 8) квитанція від 17.10.2023 року - 50 000 грн.; 9) квитанція № ЗАН4-551К-64МХ-ВМ8А від 26.10.2023 року - 35 000 грн.; 9) квитанція № 6НХС-В26К-ОМЗТ-5С92 від 07.12.2023 року - 40 000 грн.; 10) квитанція № ЗХ6Т-9В2А-4МС1-98Т8 від 09.12.2023 року - 50 000 грн.; 11) квитанція № ЕВАЕ-С10Е-7Х30-Н2КМ від 13.11.2023 року - 50 000 грн.; 12) квитанція № 3ВС2-МРНА-С7Е7-ХМ61 від 16.11.2023 року - 35 000 грн.; 13) квитанція № МЕН6-КВАО-ЗТ8С-ВС8М від 11.12.2023 року - 30 000 грн.; 14) квитанція № ОСММ-2РЗЕ-8560-97Е9 від 11.12.2023 року - 30 000 грн.; 15) квитанція № С7РН-34КВ-В8А1-В8А1-РКОМ від 12.12.2023 року - 30 000 грн.; 16) квитанція № 44ЕЗ-НОХА-ХНСЗ-МХК8 від 12.12.2023 року - 5 000 грн.; 17) квитанція № ЕЗЗН-Н2ТР-МЗЕО-НОМ2 від 02.01.2024 року - 40 000 грн.; 18) квитанція №АА95-ОЕ85-К917-ЗС68 від 03.01.2024 року - 30 000 грн.; 19) квитанція № 6НСЕ-1СЗХ-ААЕ5-1М99 від 08.01.2024 року - 30 000 грн.; 20) квитанція № 9ЕХ5-9К9Е-8НСН-ЗМ72 від 10.01.2024 року - 35 000 грн. (копії містяться у системі «Електронний суд»).
У вказаних платіжних квитанціях платником зазначено фізичну особу ОСОБА_1 , а отримувачем фізичну особу ОСОБА_2 , з призначенням вказаних платежів: за оренду нежитлового приміщення за певний період, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Факт здійснення цих переказів та їх загальний розмір сторонами у справі не оспорюються.
Договору оренди складських приміщень по АДРЕСА_1 , між відповідачем ОСОБА_2 (як їх власником та ймовірним орендодавцем) та позивачем ОСОБА_1 (як ймовірним орендарем) укладено не було. Так само не було укладено й окремого договору оренди між позивачем ОСОБА_2 та третьою особою ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» у порядку, визначеному ЦК України. Ці обставини сторонами сторонами у справі також не оспорюються.
Позивач ОСОБА_1 допитаний у судовому засіданні у якості свідка, будучи при цьому попередженим про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України, показав послідовно та недвозначно, що спірні платежі він здійснював виключно як фізична особа й у власних інтересах, не діючи в інтересах чи за дорученням третьої особи - ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» і не замінював у будь-якому зобов?язанні це Товариство. Підтвердив, що є одним із засновників, керівником та кінцевим бенефіціарним власником ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ». На запитання суду про різні платежі, здійснені ним, відповів, що платив тоді і стільки, скільки йому у телефонному режимі казав відповідач ОСОБА_2 з метою подальшого укладання з ним договору оренди, втім, відповідач ОСОБА_2 з ним, як з фізичною особою, так й не уклав обумовлений договір оренди, у зв?язку із чим, а також враховуючи тривалість цього обумовлення, він звернувся з позовом до суду. Визнав, що після пред?явлення позову ще декілька разів здійснював перекази коштів на картковий рахунок відповідача ОСОБА_2 , додав, що такі здійснювались, оскільки він й після пред?явлення позову вважав, що можливе укладення між ним як фізичною особою і ОСОБА_2 договору оренди складських приміщень по АДРЕСА_1.

Релевантні норми і джерела права, застосовані судом при ухваленні рішення.
Встановлені судом цивільні правовідносини щодо набуття майна або збереження його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року й протоколами до неї, Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України), іншими актами цивільного законодавства.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2021 року за єдиним унікальним номером судової справи 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 року за єдиним унікальним номером судової справи 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року за єдиним унікальним номером судової справи 209/3085/20).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 06.12.2007 року у справі «Воловик проти України» (Volovik v. Ukraine), заява № 15123/03, § 45) зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо.
У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 ст. 3 ЦК України).
Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 року за єдиним унікальним номером судової справи 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1 ст. 1212 ЦК України).
Передбачений ст. 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року за єдиним унікальним номером судової справи 922/3412/17 та від 13.02.2019 року за єдиним унікальним номером судової справи 320/5877/17.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України, безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 року за єдиним унікальним номером судової справи 910/3395/19, від 23.04.2019 року за єдиним унікальним номером судової справи 918/47/18, від 01.04.2019 року за єдиним унікальним номером судової справи 904/2444/18.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Не підлягає поверненню безпідставно набуте: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена добровільно, за відсутності рахункової помилки і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (ст. 1215 ЦК України).
При визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти поверненню потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Зазначена правова позиція сформована у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.08.2021 року за єдиним унікальним номером судової справи 185/446/18, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.01.2023 року за єдиним унікальним номером судової справи 548/741/21 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.04.2024 року за єдиним унікальним номером судової справи 127/12240/22.
Водночас, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.04.2026 року за єдиним унікальним номером судової справи 607/12733/24 сформовано висновок, згідно з яким, якщо спірні правовідносини виникли внаслідок усної домовленості сторін укласти договір у майбутньому, потерпілий здійснив платіж на рахунок набувача та розумно очікував, що останній виконає домовленість і між сторонами буде укладено відповідний договір, однак такий договір не був укладений саме внаслідок недобросовісних дій набувача, який уникав його укладення, - такі кошти є безпідставно набутими та підлягають поверненню за ст. 1212 ЦК України; за таких обставин суперечливою є поведінка саме набувача, а не потерпілого.
Зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми ст. 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала; це зобов`язання не виникає з рішення суду. Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 року за єдиним унікальним номером судової справи 910/3831/22.
Призначення платежу при перерахуванні коштів вказує особа, яка перераховує грошові кошти, у зв`язку з чим, з урахуванням принципу розумності, таке призначення платежу саме по собі не може кваліфікуватися як дотримання письмової форми правочину та не може беззаперечно визначати наявність чи відсутність правової підстави здійснення грошового переказу. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 09.08.2023 року за єдиним унікальним номером судової справи 755/16831/19.

Узагальнена оцінка доводів та аргументів за результатами нового розгляду цієї справи.
Вирішуючи цей спір, суд насамперед виходить із того, що відповідно до ст. 264 ЦПК України, першочерговим його завданням є встановлення змісту правовідносин, що виникли між сторонами, їх правова кваліфікація та визначення норми права, яка підлягає застосуванню. При цьому, неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати належні норми права, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Лише після такої кваліфікації, залежно від її результату, суд надає вмотивовану відповідь на основні доводи й аргументи сторони, на користь якої спір не вирішено. Суд також враховує, що розгляд справи здійснюється в межах заявлених позовних вимог (ч. 1 ст. 13 ЦПК України), а відповідач ОСОБА_2 , не погоджуючись із позовом, своїм правом на пред`явлення зустрічного позову не скористався.
Суд окремо зазначає, що під час провадження у справі відповідач ОСОБА_2 послідовно обстоював кілька різних за змістом правових позицій. Зокрема, спершу він стверджував, що спірні кошти сплачувалися ОСОБА_1 як директором та в інтересах ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» саме як плата за фактичне користування цим Товариством спірними приміщеннями за відповідний місяць, тобто наполягав на наявності правової підстави для отримання коштів. У подальшому, відповідач ОСОБА_2 змінив свою позицію та повернувся до конструкції виконання чужого зобов`язання, стверджуючи, що позивач ОСОБА_1 у порядку ст. 528 ЦК України виконував грошовий обов`язок ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» перед відповідачем ОСОБА_2 за користування його приміщеннями, а зміну позивачем ОСОБА_1 кваліфікації власних дій кваліфікував як суперечливу поведінку (venire contra factum proprium) самого позивача ОСОБА_1 .. З огляду на вказане, а також для повноти й остаточності вирішення спору, суд вважає за необхідне надати оцінку кожній із цих позицій окремо, з тим щоб жоден із доводів відповідача ОСОБА_2 не залишився без відповіді суду.

Щодо періодизації фінансових взаємовідносин сторін як методологічної передумови кваліфікації.
З метою всебічного з`ясування змісту спірних правовідносин, суд вважає за доцільне виокремити три послідовні періоди, котрі відрізняються правовим режимом користування спірними приміщеннями та правовим становищем учасників.
Період перший (до 04.10.2022 року). У цей період власником приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , було ПП «ЛЮКС-ЕКСПРЕС», а ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» користувалося ними на підставі договору оренди від 01.07.2022 року. Цей період передує спірним платежам (перший платіж здійснено 20.03.2023 року) і безпосереднього стосунку до предмета спору не має, проте має значення для розуміння генези відносин: саме нікчемність цього договору, встановлена у судовій справі за єдиним унікальним номером 463/1525/23, призвела до подальшої правової невизначеності у користуванні приміщеннями.
Період другий (з 04.10.2022 року по 18.12.2023 року). Із набуттям відповідачем ОСОБА_2 права власності на приміщення в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», нікчемний договір оренди, укладений ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» із попереднім власником, остаточно втратив будь-яке правове значення для нового власника. Як установлено судом і не заперечується самим відповідачем ОСОБА_2 , останній перебування третьої особи - ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» у приміщеннях не погоджував, вимагав їх звільнення, а, оскільки добровільно вони звільнені не були, звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні ними. Саме у цей період (з 20.03.2023 року) розпочалися спірні платежі позивача ОСОБА_1 .. Таким чином, станом на момент першого ж спірного платежу, будь-яка чинна договірна підстава для отримання відповідачем ОСОБА_2 коштів була відсутня.
Період третій (після 18.12.2023 року). Після набрання 18.12.2023 року законної сили рішенням про усунення перешкод у користуванні приміщеннями відпала остання фактична перешкода для оформлення відносин між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 .. Втім, договір оренди укладено не було, приміщення позивачеві ОСОБА_1 передані не були, проте останній продовжував здійснювати платежі (зокрема й після пред`явлення позову 01.02.2024 року). Саме у цей період з остаточною очевидністю проявилося, що зустрічного надання на користь позивача ОСОБА_1 як фізичної особи не відбулося.
Наведена періодизація сама по собі не визначає вирішення позовних вимог, проте дозволяє суду чітко простежити динаміку правовідносин і встановити ключовий для справи факт: на момент здійснення першого ж спірного платежу (20.03.2023 року) жодної чинної договірної підстави для отримання відповідачем ОСОБА_2 від позивача ОСОБА_1 коштів не існувало, оскільки єдиний договір оренди, який колись стосувався цих приміщень, був нікчемним і втратив значення для нового власника ще 04.10.2022 року.

Щодо встановлених судом фактичних обставин у частині суб`єкта та мети здійснення платежів.
За результатами дослідження доказів, пояснень сторін і показань свідка ОСОБА_1 , суд встановив такі обставини, що мають визначальне значення для кваліфікації спірних правовідносин. Спірні грошові кошти у загальному розмірі 1 040 000 грн. 00 коп. перераховувалися з рахунку позивача ОСОБА_1 як фізичної особи. Допитаний у судовому засіданні під час нового розгляду справи як свідок (з попередженням про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України), позивач ОСОБА_1 послідовно й недвозначно показав, що всі без винятку спірні платежі він здійснював виключно як фізична особа, у власних інтересах, не діючи в інтересах, від імені чи за дорученням третьої особи - ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» та не виконуючи замість цієї третьої особи будь-якого її обов`язку. Ці показання не спростовані відповідачем ОСОБА_2 жодними доказами, узгоджуються з тією обставиною, що платежі здійснювалися саме з особистого рахунку позивача ОСОБА_1 , і приймаються судом як достовірні.
З урахуванням наведеного, суд вважає встановленим, що позивач ОСОБА_1 здійснював спірні платежі як фізична особа й у власному інтересі, а не як особа, яка виконує грошове зобов`язання третьої особи - ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» або діє в її інтересах. Зазначена обставина є відправною точкою для подальшої правової кваліфікації та зумовлює послідовну перевірку судом усіх можливих моделей кваліфікації, окреслених Верховним Судом у цій справі при ухваленні постанови про призначення нового розгляду цієї справи судом першої інстанції із скасуванням усіх попередніх судових рішень.

Щодо кваліфікації правовідносин сторін та меж нового розгляду справи з урахуванням постанови Верховного Суду.
Скасовуючи попередні судові рішення та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд у постанові від 10.09.2025 року за єдиним унікальним номером судової справи 453/173/24 звернув увагу на те, що суди попередніх інстанцій не з`ясували фактичних обставин справи, а саме: яка домовленість була між сторонами (зокрема, про вчинення попереднього договору оренди чи договору оренди з відкладальною умовою) та чи існує підстава отримання коштів у разі невчинення основного договору; чи діяв позивач ОСОБА_1 у відносинах із відповідачем ОСОБА_2 у порядку передоручення в інтересах ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» та виконував на підставі ч. 1 ст. 528 ЦК України зобов`язання за нікчемним договором оренди від 01.07.2022 року (за умови, що у пункті 5.1. цього договору встановлений розмір орендної плати за весь об`єкт 32 500 грн., а оплати здійснювалися в інших розмірах), чи як керівник Товариства. Верховний Суд також наголосив, що неправильна юридична кваліфікація позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку самостійно застосувати належні норми права, виходячи з установлених фактів.
Отже, Верховний Суд окреслив декілька можливих моделей кваліфікації спірних правовідносин, які суд першої інстанції зобов`язаний перевірити: 1) відносини фізичної особи ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 щодо укладення договору оренди в майбутньому (попередній договір або договір з відкладальною умовою) та наслідки невчинення основного договору; 2) дії позивача ОСОБА_1 у порядку передоручення (ч. 1 ст. 528 ЦК України) в інтересах Товариства на виконання зобов`язання за нікчемним договором оренди; 3) дії позивача ОСОБА_1 як керівника ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ». Суд послідовно перевіряє кожну з цих моделей, зважаючи на те, що модель (1) відповідає позиції позивача ОСОБА_1 , а моделі (2) і (3) кореспондують письмовій позиції відповідача ОСОБА_2 , викладеній у відзиві.
Щодо моделей (2) і (3) - дій позивача ОСОБА_1 в інтересах ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» та передоручення виконання (ст. 528 ЦК України): оцінка письмової позиції відповідача ОСОБА_2 .. Так, письмова позиція відповідача ОСОБА_2 ґрунтується на тому, що позивач ОСОБА_1 є засновником, керівником і кінцевим бенефіціаром третьої особи - ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ», а, відтак, сплачував кошти від імені цієї третьої особи за фактичне користування нею приміщеннями. Перевіривши цю позицію, суд відхиляє її як недоведену та спростовану, з огляду на сукупність таких міркувань.
По-перше, відповідно до ст. 81 ЦПК України, обов`язок довести наявність правової підстави для отримання та утримання коштів покладається на відповідача ОСОБА_2 , який на таку підставу посилається. Однак, відповідач ОСОБА_2 не надав жодного доказу того, що позивач ОСОБА_1 діяв за дорученням або в інтересах третьої особи - ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ»: спірні платежі здійснювалися з особистого рахунку позивача ОСОБА_1 як фізичної особи; жодного договору доручення, рішення органів ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» чи іншого документа, який підтверджував би вчинення платежів від імені Товариства, не подано. Сам по собі факт, що позивач ОСОБА_1 є одним із бенефіціарів Товариства, не є доказом того, що конкретні платежі здійснювалися в інтересах і за рахунок Товариства; це лише припущення відповідача ОСОБА_2 , побудоване на корпоративному зв`язку, яке не може замінити доказів.
Окремо суд враховує структуру власності третьої особи - ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ», яка спростовує побудоване відповідачем ОСОБА_2 у відзиві ототожнення позивача з цим Товариством. Як убачається з відомостей ЄДРЮОФОПтаГФ, статутний капітал Товариства розподілений між двома учасниками, з яких позивачеві ОСОБА_1 належить частка лише у розмірі 25,22 %, тоді як переважна частка у розмірі 74,78 % належить іншому учаснику - ТзОВ «ТОІ-ТОІ ПОЛЬЩА», а кінцевими бенефіціарними власниками цього Товариства є дві особи - позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . Отже, позивач ОСОБА_1 не є ні одноосібним учасником, ні одноосібним кінцевим бенефіціаром Товариства, а володіє лише меншою частиною його статутного капіталу. За таких обставин, твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що особисті платежі позивача ОСОБА_1 як фізичної особи слід розцінювати як платежі самого Товариства, позбавлене фактичного підґрунтя: ані статус керівника, ані статус міноритарного учасника й одного з двох бенефіціарів не перетворюють особисте майно фізичної особи на майно Товариства й не зумовлюють тотожності цих самостійних суб`єктів права. Цей висновок узгоджується з ч. 3 ст. 96 ЦК України, за якою учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), та з принципом самостійної правосуб`єктності юридичної особи, відокремленої від осіб її учасників.
По-друге, як установлено судом вище, допитаний як свідок позивач ОСОБА_1 показав, що діяв виключно як фізична особа й у власному інтересі, а не в інтересах Товариства. Залучене до участі у справі ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ», якому судом було запропоновано надати пояснення, своїм правом не скористалося і жодним чином не підтвердило, що спірні платежі вчинялися від його імені чи за нього. Отже, єдине джерело, яке могло б підтвердити версію відповідача ОСОБА_2 про дії позивача ОСОБА_1 в інтересах ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ», цю версію спростовує.
По-третє, конструкція передоручення виконання (ч. 1 ст. 528 ЦК України) передбачає покладення боржником виконання свого обов`язку на третю особу за наявності дійсного зобов`язання боржника. Між третьою особою ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» та відповідачем ОСОБА_2 договору оренди, укладеного в порядку, визначеному ЦК України, ніколи не існувало, а договір оренди від 01.07.2022 року, укладений цією третьою особою із попереднім власником, є нікчемним і не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Більше того, судовими рішеннями за єдиним унікальним номером судової справи 463/1525/23, які мають преюдиційне значення (ч. 4 ст. 82 ЦПК України), встановлено, що Товариство користувалося спірними приміщеннями без достатніх правових підстав, тобто поза будь-яким орендним правовідношенням, а, отже, орендного грошового обов`язку, який можна було б виконувати за боржника, не існувало в принципі. Відтак, не існувало того договірного орендного зобов`язання Товариства перед відповідачем ОСОБА_2 , виконання якого позивач ОСОБА_1 міг би взяти на себе в порядку ст. 528 ЦК України. Крім того, передоручення передбачає свідоме покладення виконання боржником (Товариством) на третю особу ( ОСОБА_1 ), тоді як судом установлено протилежне - позивач ОСОБА_1 діяв не за Товариство, а у власному інтересі. За сукупності цих обставин, конструкція ст. 528 ЦК України до спірних правовідносин незастосовна.
По-четверте, суд надає значення тій обставині, на яку прямо звернув увагу Верховний Суд: розмір орендної плати за нікчемним договором становив 32 500 грн. на місяць за весь об`єкт, тоді як спірні платежі здійснювалися в інших, відмінних від цієї величини розмірах. Якби платежі дійсно виконували орендне зобов`язання за цим договором, вони об`єктивно кореспондували б зазначеній ставці. Така невідповідність сум є додатковим свідченням того, що платежі не були прив`язані до орендної конструкції й не виконували нікчемний договір оренди.
По-п`яте, суд позбавлений можливості ототожнювати фізичну особу-позивача ОСОБА_1 з Товариством або застосовувати доктрину «підняття корпоративної завіси», оскільки позивач ОСОБА_1 звернувся до суду саме як фізична особа, в межах судового розгляду послідовно відмежувався від третьої особи - ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ», а відповідач ОСОБА_2 позову до ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» не пред`являв. Вихід за межі цих обставин суперечив би ч. 1 ст. 13 ЦПК України.
Суд звертає увагу на те, що сама поведінка відповідача ОСОБА_2 щодо спірних приміщень спростовує його ж твердження (викладене у відзиві) про існування усної домовленості, за якою ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» правомірно користувалося приміщеннями за плату, що вносилася позивачем ОСОБА_1 .. Відповідач ОСОБА_2 , набувши право власності на складські приміщення по АДРЕСА_1 , послідовно й упродовж тривалого часу вживав заходів, спрямованих на звільнення приміщень від ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ»: не погоджував перебування Товариства у приміщеннях, вимагав їх звільнення, звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, який було задоволено рішенням за єдиним унікальним номером судової справи 463/1525/23, та домагався фактичного виконання цього рішення. Така поведінка відповідача ОСОБА_2 , спрямована на припинення користування ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» приміщеннями, є вочевидь несумісною з одночасним існуванням домовленості про правомірне платне користування тими ж приміщеннями. Особа, яка погоджується на платне користування своїм майном і отримує за нього плату, не вдається водночас до тривалих судових процедур задля припинення цього ж користування. Зазначена суперечність у поведінці відповідача ОСОБА_2 додатково підтверджує висновок суду про те, що версія відповідача ОСОБА_2 про сплату коштів за фактичне користування приміщеннями не відповідає дійсним обставинам справи.
За таких обставин, суд доходить висновку, що письмова позиція відповідача ОСОБА_2 про сплату коштів в інтересах третьої особи - ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» за фактичне користування приміщеннями (моделі 2 і 3 за класифікацією Верховного Суду) є недоведеною та спростованою сукупністю досліджених доказів і встановлених судом обставин.
Щодо моделі (1) - переддоговірних відносин сторін та наслідків невчинення основного договору: оцінка позиції позивача ОСОБА_1 ..
Відхиливши моделі (2) і (3), суд переходить до перевірки моделі (1), яка відповідає позиції позивача ОСОБА_1 .. Судом установлено, що письмового попереднього договору в розумінні ст. 635 ЦК України, як і договору оренди з відкладальною умовою, між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 укладено не було. Водночас, із встановлених обставин вбачається, що спірні платежі здійснювалися позивачем ОСОБА_1 з визначеною метою (causa) - у рахунок укладення з відповідачем ОСОБА_2 договору оренди приміщень у майбутньому, після звільнення приміщень третьою особою - ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ», в очікуванні набуття позивачем ОСОБА_1 права користування цими приміщеннями. Така мета об`єктивно підтверджується призначенням платежів («оренда нежитл. АДРЕСА_1»), яке вказує на спрямованість платежів саме на майбутні орендні відносини, а також послідовністю поведінки позивача ОСОБА_1 ..
Договір оренди між сторонами укладений не був, приміщення позивачеві ОСОБА_1 як фізичній особі в користування не передавалися, а, отже, мета (causa), заради якої здійснювалися платежі, не була досягнута. У цивільному праві надання, здійснене в рахунок мети, яка згодом не настала (condictio causa data causa non secuta ), за відсутності її досягнення втрачає правову підставу й підлягає поверненню за правилами глави 83 ЦК України. Таким чином, спірні кошти, сплачені позивачем ОСОБА_1 з метою укладення договору оренди в майбутньому, яка не реалізувалася, є набутими відповідачем ОСОБА_2 без достатньої правової підстави в розумінні ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Щодо наявності умов кондикційного зобов`язання (ст. 1212 ЦК України) та відсутності договірних відносин між сторонами.
Для застосування ст. 1212 ЦК України необхідною є одночасна наявність таких умов: (а) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); (б) відсутність достатньої правової підстави або відпадання такої підстави згодом. У справі, що розглядається, обидві умови наявні. Відповідач ОСОБА_2 набув грошові кошти у розмірі 1 040 000 грн. саме за рахунок позивача ОСОБА_1 (кошти перераховані з його особистого рахунку), що сторонами не оспорюється. Правова підстава для набуття та утримання цих коштів відсутня: між сторонами не існувало договору, а мета, заради якої здійснювалися платежі (укладення договору оренди в майбутньому), не настала.
Суд окремо наголошує, що між сторонами цього спору (відповідачем ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 ) не існувало жодних договірних правовідносин, які б унеможливлювали застосування глави 83 ЦК України. Договір оренди приміщень укладався лише ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» і лише з попереднім власником, причому нікчемність цього договору встановлена; між сторонами ж цього спору будь-який договір відсутній. Відтак, застереження про неможливість застосування ст. 1212 ЦК України за наявності договірного характеру правовідносин (постанови Великої Палати Верховного Суду за єдиними унікальними номерами судових справ 922/3412/17 та 320/5877/17) до спірних відносин не застосовується, оскільки самих договірних відносин між сторонами не існувало. Безпідставність набуття при цьому має «абсолютний» характер, оскільки існувала як на момент здійснення кожного зі спірних платежів, так і станом на час розгляду справи.

Щодо обставини фактичного користування приміщеннями третьою особою ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» та належного способу захисту прав відповідача ОСОБА_2 ..
Суд не залишає поза увагою обставину, що у спірний період приміщення фактично займало ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ», на чому наполягає відповідач ОСОБА_2 .. Втім, ця обставина не змінює висновку суду про безпідставність набуття відповідачем ОСОБА_2 коштів за рахунок позивача ОСОБА_1 та не є правовою підставою для їх утримання, з огляду на таке.
Правовідносини, що склалися між учасниками подій, мають розмежовуватися за їх суб`єктним складом та змістом. Користування приміщеннями здійснювало Товариство - окрема юридична особа; кошти ж власникові приміщень - відповідачеві ОСОБА_2 сплачувала інша особа - фізична особа ОСОБА_1 , яка, за встановленими судом обставинами, діяла у власному інтересі, а не за ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ». Зустрічного надання за спірні кошти позивач ОСОБА_1 як фізична особа не отримав: приміщення в користування йому не передавалися. Та обставина, що приміщеннями користувалося Товариство, створює правовідносини між відповідачем ОСОБА_2 та третьою особою ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ», а не між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 , і не може виправдовувати утримання відповідачем ОСОБА_2 коштів, одержаних саме від фізичної особи ОСОБА_1 ..
Якщо відповідач ОСОБА_2 вважає свої права як власника приміщень порушеними внаслідок користування ними третьою особою ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» без достатньої правової підстави, належним та ефективним способом захисту таких прав є звернення відповідача ОСОБА_2 з відповідною вимогою безпосередньо до ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» (зокрема про стягнення безпідставно збереженого за рахунок відповідача майна у вигляді плати за фактичне користування), а не утримання коштів, сплачених йому фізичною особою ОСОБА_1 .. Цим рішенням відповідач ОСОБА_2 не позбавляється права на звернення з таким позовом до ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ». Натомість утримання коштів позивача ОСОБА_1 «в рахунок» вимог відповідача ОСОБА_2 до третьої особи ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» означало б покладення на позивача ОСОБА_1 відповідальності за зобов`язання іншої особи, що суперечить ч. 3 ст. 96 ЦК України, за якою учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи. З огляду на викладене, обставина фактичного користування приміщеннями третьою особою ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» не впливає на вирішення цього спору.

Щодо правової позиції, викладеної відповідачем ОСОБА_2 у письмовій промові в судових дебатах.
У письмовій промові в судових дебатах, відповідач ОСОБА_2 виклав остаточну правову позицію, за якою фактичним користувачем приміщень було ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ», економічний інтерес у користуванні належав саме цій юридичній особі, визначальним є не формальний платник, а правова природа його дій, позивач ОСОБА_1 , здійснюючи платежі з призначенням «оренда» за конкретний місяць, виконував орендний грошовий обов`язок Товариства перед відповідачем у порядку ст. 528 ЦК України, зокрема з посиланням на правові висновки Верховного Суду за єдиними унікальними номерами судових справ 523/18422/14-ц та 206/1853/18 і на можливість виконання зобов`язання боржника третьою особою без згоди і навіть без повідомлення боржника; а зміна позивачем ОСОБА_1 після пред`явлення позову юридичної кваліфікації власних дій, на думку відповідача ОСОБА_2 , суперечить доктрині venire contra factum proprium. Суд надає цій позиції таку оцінку.
Перше, яке є визначальним. Вся викладена в судових дебатах конструкція ґрунтується на засадничій обставині про існування дійсного орендного грошового зобов`язання ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» перед відповідачем ОСОБА_2 , яке позивач ОСОБА_1 нібито виконував. Такого зобов`язання не існувало. Договору оренди між Товариством та відповідачем ОСОБА_2 , укладеного у порядку, визначеному ЦК України, ніколи не було, що визнається й самим відповідачем ОСОБА_2 , договір оренди від 01.07.2022 року укладався з попереднім власником та є нікчемним, а, отже, не створив жодних зобов`язань (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Більше того, судовими рішеннями за єдиним унікальним номером судової справи 463/1525/23, які мають преюдиційне значення в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України, встановлено, що Товариство користувалося спірними приміщеннями без достатніх правових підстав - тобто поза будь-яким орендним правовідношенням. Виконати (погасити) можна лише існуюче зобов`язання, водночас, неможливо в порядку ст. 528 ЦК України «виконати» орендний обов`язок, саме існування якого спростоване преюдиційно встановленими обставинами. Якщо ж внаслідок такого користування у Товариства й виник перед відповідачем ОСОБА_2 певний обов`язок, то він має не договірну (орендну), а позадоговірну природу, ніде не встановлений і не визначений за розміром, і саме про його «виконання» відповідач ОСОБА_2 у письмових дебатах не стверджує. До того ж, розміри спірних платежів, як установлено вище, не кореспондували орендній платі за нікчемним договором (32 500 грн. на місяць), на що прямо звернув увагу Верховний Суд.
Друге. Посилання відповідача ОСОБА_2 на можливість виконання зобов`язання третьою особою без згоди і без повідомлення боржника відтворює зміст ч. 3 ст. 528 ЦК України, за якою інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. Передумови застосування цієї норми у спірних правовідносинах відсутні у повному складі, так як позивач ОСОБА_1 як фізична особа не мав жодного права (оренди, застави чи іншого) на спірні приміщення, яке міг би втратити, також жодного звернення стягнення на майно боржника, що загрожувало б правам позивача ОСОБА_1 , не відбувалося і не могло відбуватися, й нарешті, як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 здійснював платежі у власному інтересі, а не з метою погашення чужого боргу. За відсутності хоча б однієї з передумов, ч. 3 ст. 528 ЦК України незастосовна, а конкретно у цій судовій справі відсутні всі.
Третє. Правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду за єдиними унікальними номерами судових справ 523/18422/14-ц та 206/1853/18, на які посилається відповідач ОСОБА_2 , стосуються механізму та критеріїв виконання третьою особою існуючого дійсного зобов`язання боржника і не встановлюють можливості «виконання» зобов`язання, якого не існує. Ці висновки не суперечать висновкам суду в цій судовій справі, а критерій, сформульований у постанові за єдиним унікальним номером судової справи 206/1853/18, як-от, юридично значима мета платежу - застосований судом і працює проти позиції відповідача ОСОБА_2 , оскільки встановленою судом метою спірних платежів було укладення позивачем ОСОБА_1 власного договору оренди в майбутньому, а не погашення обов`язку Товариства перед відповідачем ОСОБА_2 ..
Четверте. Довід відповідача ОСОБА_2 про суперечливу поведінку самого позивача ОСОБА_1 , який нібито «змінив юридичну кваліфікацію власних дій», суд не приймає, виходячи з такого. Доктрина venire contra factum proprium стосується фактичної поведінки особи, що не відповідає її попередній фактичній поведінці, за умови, що інша сторона, діючи собі на шкоду, розумно покладалася на таку попередню поведінку. Фактична поведінка позивача ОСОБА_1 була незмінною і послідовною, оскільки він здійснював платежі, очікуючи укладення з відповідачем ОСОБА_2 договору оренди, і припинив би їх лише з досягненням або остаточним недосягненням цієї мети. Юридична ж кваліфікація власних дій узагалі не належить сторонам, правову кваліфікацію відносинам надає суд, виходячи з установлених фактів (jura novit curia), а обрання чи уточнення стороною правового обґрунтування своїх вимог є реалізацією її процесуальних прав, а не «попередньою поведінкою» в розумінні зазначеної доктрини. Твердження ж відповідача ОСОБА_2 про те, що позивач ОСОБА_1 «продовжував користування приміщенням через Товариство», знову ґрунтується на ототожненні позивача з Товариством, неприпустимість якого вже обґрунтована судом вище з посиланням на ч. 3 ст. 96 ЦК України та структуру власності Товариства.
За наведеного суд відхиляє остаточну правову позицію відповідача ОСОБА_2 , викладену в письмовій промові в судових дебатах, як таку, що ґрунтується на неіснуючому зобов`язанні, не відповідає передумовам застосування ст. 528 ЦК України, суперечить встановленим судом фактичним обставинам.

Щодо ключового питання - розмежування правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду за єдиними унікальними номерами судових справ 127/12240/22, 548/741/21, 185/446/18, з одного боку, та 607/12733/24, з іншого боку.
Відповідач ОСОБА_2 у відзиві обґрунтовує заперечення проти позову правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду за єдиними унікальними номерами судових справ 185/446/18 та 548/741/21, згідно з якими безпідставно набуті кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає про відсутність зобов`язання, проте здійснює сплату, оскільки така особа поводиться суперечливо, вимагаючи згодом повернення сплаченого. Суд вважає за необхідне детально розмежувати цю лінію практики з протилежною за результатом лінією, викладеною у постанові за єдиним унікальним номером судової справи 607/12733/24.
Суд враховує, що застосування правового висновку Верховного Суду є можливим лише за умови подібності правовідносин, тобто подібності фактичних обставин, які формують зміст спору. Верховний Суд неодноразово зауважував, що суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності й необхідності застосування правових висновків Верховного Суду у кожній конкретній справі. Більше того, у самій постанові за єдиним унікальним номером судової справи 127/12240/22, Верховний Суд прямо вказав, що посилання на постанову за єдиним унікальним номером судової справи 548/741/21 може бути безпідставним, якщо встановлені у справах фактичні обставини є різними, оскільки в кожній справі суди виходять з конкретних обставин і фактично-доказової бази.
Проаналізувавши фактичну основу обох ліній практики, суд встановив, що визначальним критерієм їх розмежування є відповідь на питання: чи був платіж остаточним наданням майна, здійсненим за відсутності будь-якого очікування зустрічного надання (тоді суперечливою є поведінка платника, який згодом вимагає повернення), чи платіж був спрямований на досягнення певної правової мети, яка не була досягнута внаслідок поведінки набувача (тоді суперечливою є поведінка набувача).
У судових справах, на які посилається відповідач ОСОБА_2 (185/446/18 - перерахування коштів особі, з якою існували близькі стосунки, з подальшими спільними витратами; 548/741/21 - сплата коштів понад ціну договору купівлі-продажу частки без жодних домовленостей про їх повернення; 127/12240/22 - тривале регулярне перерахування коштів на картку за відсутності будь-яких договірних відносин і будь-якого очікуваного зустрічного надання), спільним та визначальним є те, що потерпіла особа надавала кошти остаточно, не очікуючи й не обумовлюючи жодного конкретного зустрічного надання з боку набувача. Саме тому подальша вимога про повернення таких коштів кваліфікувалася як суперечлива поведінка потерпілого.
Натомість у справі за єдиним унікальним номером судової справи 607/12733/24, обставини якої є найбільш подібними до обставин цього спору, потерпілий здійснив платіж на рахунок набувача в рахунок виконання домовленості про укладення договору в майбутньому, розумно очікуючи, що набувач виконає цю домовленість і відповідний договір буде укладено; оскільки договір не було укладено саме внаслідок недобросовісних дій набувача, який уникав його укладення, Верховний Суд визнав кошти безпідставно набутими та такими, що підлягають поверненню, а суперечливою - поведінку саме набувача, а не потерпілого.
Зіставивши встановлені обставини з обома лініями практики, суд доходить висновку, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню правова позиція, викладена у постанові за єдиним унікальним номером судової справи 607/12733/24, а не правові позиції, на які посилається відповідач ОСОБА_2 , так як позивач ОСОБА_1 здійснював платежі не остаточно й не безумовно, а з конкретною метою - забезпечити укладення з ОСОБА_2 договору оренди приміщень у майбутньому, очікуючи отримати ці приміщення в користування. Він не отримав жодного зустрічного надання: приміщення йому як фізичній особі в користування не передавалися, а договір укладений не був. Натомість, відповідач ОСОБА_2 , прийнявши платежі, договору не уклав і приміщень не передав. Така фактична основа є відмінною від справ 185/446/18, 548/741/21 та 127/12240/22, де потерпілі надавали кошти остаточно й без очікування зустрічного надання, а тому ці правові позиції до спірних правовідносин незастосовні через неподібність правовідносин.

Щодо призначення платежу «оренда нежитл. АДРЕСА_1; оплата за відповідний місяць».
Відповідач ОСОБА_2 у відзиві наполягає, що призначення платежу «оренда» спростовує твердження позивача ОСОБА_1 про авансовий характер коштів і свідчить про їх сплату саме за фактичне користування приміщеннями. Суд цей довід відхиляє з огляду на таке.
По-перше, як уже встановлено, договору оренди між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 не існувало, а, отже, формулювання «оренда» не могло відсилати до будь-якого реально існуючого між сторонами спору договору. 
По-друге, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду за єдиним унікальним номером судової справи 755/16831/19, призначення платежу вказує особа, яка перераховує кошти, в односторонньому порядку, а тому таке призначення з урахуванням принципу розумності не може кваліфікуватися як дотримання письмової форми правочину й само по собі не визначає наявності між сторонами договірної правової підстави для переказу. Отже, односторонньо зазначене позивачем ОСОБА_1 слово «оренда» є відображенням його суб`єктивної мети (забезпечити майбутню оренду), а не доказом існування договірних орендних відносин між сторонами. 
По-третє, суд звертає увагу на внутрішню узгодженість призначення платежу саме з позицією позивача ОСОБА_1 .. Формулювання «оплата за відповідний місяць» вказує на періодичний характер платежів, прив`язаний до очікуваного користування, а не на оплату вже наданого та завершеного зустрічного надання на користь самого позивача ОСОБА_1 .. Якби йшлося про оплату фактично спожитого користування за орендною конструкцією, розмір платежів кореспондував би орендній платі (32 500 грн. на місяць), чого, як зазначено вище й на що звернув увагу Верховний Суд, не відбувалося. Таким чином, призначення платежу не спростовує висновків суду.

Щодо доводу відповідача ОСОБА_2 про продовження позивачем ОСОБА_1 платежів після пред`явлення позову.
Відповідач ОСОБА_2 наголошує, що продовження ОСОБА_1 платежів і після пред`явлення позову (01.02.2024 року) свідчить про суперечливість поведінки позивача ОСОБА_1 .. Суд цей довід відхиляє. Сама по собі обставина продовження платежів не змінює їх правової природи: вони так само здійснювалися в рахунок очікуваного оформлення відносин і так само не отримали зустрічного надання на користь позивача. Натомість, для відповідача ОСОБА_2 ця обставина є радше обтяжуючою: продовжуючи приймати кошти вже після пред`явлення до нього позову про їх повернення, відповідач ОСОБА_2 лише поглибив суперечливість власної поведінки. Суд також зауважує, що предметом цього спору є кошти у визначеному позивачем ОСОБА_1 розмірі 1 040 000 грн., сплачені у період з 20.03.2023 року по 31.01.2024 року, і суд вирішує спір у межах заявлених вимог (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Суд перевірив, чи не підпадають спірні кошти під перелік майна, що не підлягає поверненню (ст. 1215 ЦК України), і дійшов висновку, що не підпадають: спірні кошти не є заробітною платою, пенсією, допомогою, стипендією, відшкодуванням шкоди, аліментами чи іншими сумами, наданими фізичній особі як засіб до існування. Підстав, передбачених статтею 1215 ЦК України, для відмови у поверненні безпідставно набутих коштів у цій справі немає.

Резюмуючи, суд висновує, що спірні кошти у розмірі 1 040 000 грн. перераховувалися позивачем ОСОБА_1 як фізичною особою, у власному інтересі, а не за ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ», з метою укладення з відповідачем ОСОБА_2 договору оренди приміщень у майбутньому. Така кваліфікація виключає застосування ст. 528 ЦК України (моделі 2 і 3) і відповідає моделі (1), окресленій Верховним Судом у постанові від 10.09.2025 року за єдиним унікальним номером судової справи 453/173/24. Оскільки договір оренди укладений не був, а приміщення позивачеві ОСОБА_1 в користування не передавалися, мета платежів не настала, а кошти набуті відповідачем ОСОБА_2 без достатньої правової підстави (ч. 1 ст. 1212 ЦК України). Жодна з заявлених відповідачем ОСОБА_2 позицій, - наявності правової підстави для утримання одержаних коштів не довела. Обставина фактичного користування приміщеннями ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ» не є підставою для утримання коштів, одержаних від фізичної особи ОСОБА_1 , і не позбавляє відповідача ОСОБА_2 права на звернення з окремою вимогою до ТзОВ «ТОІ-ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ». Поведінка відповідача ОСОБА_2 , який приймав платежі, відносин не оформив і відмовляється повертати одержане, є суперечливою та недобросовісною, тоді як фактична поведінка позивача ОСОБА_1 була послідовною щодо його мети, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 29.04.2026 року за єдиним унікальним номером судової справи 607/12733/24.
За таких обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів) є обґрунтованими, підтвердженими сукупністю досліджених доказів та такими, що ґрунтуються на положеннях ст. 1212 ЦК України, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Відтак, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 1 040 000 грн..

Щодо розподілу судових витрат у справі.
Відповідно до ч. 1, пунктів 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За змістом частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті позивачем ОСОБА_1 судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогою майнового характеру у розмірі 10 400 грн., судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 15 600 грн. та судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 20 800 грн., на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, підлягають до стягнення на користь зазначеного позивача з відповідача ОСОБА_2 , оскільки позовні вимоги у цій справі підлягають до задоволення у повному обсязі.
Доказів понесення позивачем ОСОБА_1 інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, матеріали цієї справи не містять.
Натомість понесені судові витрати відповідача ОСОБА_2 пов`язані з розглядом цієї цивільної справи, у судах першої (в тому числі на новому розгляді), апеляційної і касаційної інстанції, належить залишити за ним, в силу ухвалення судом рішення у цій справі не на його користь.

Керуючись статтями 4-5, 10, 12-13, 77-81, 89-90, 95, 133, 141, 209-211, 229, 247, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОІ ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ», про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, - задовольнити в повному обсязі. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 1 040 000 (один мільйон сорок тисяч) грн. 00 коп.. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 46 800 (сорок шість тисяч вісімсот) грн. 00 коп. понесених судових витрат у вигляді сплаченого судового збору.

Строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду. 

Повне найменування сторін та інших учасників справи.
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ; зареєстроване місце проживання фізичної особи: АДРЕСА_2 ; адреса електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_2 ; електронний кабінет у ЄСІТС: наявний.
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 (зареєстроване місце проживання фізичної особи: АДРЕСА_3 ; адреса електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_3 ; електронний кабінет у ЄСІТС: наявний.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «ТОІ ТОІ СИСТЕМИ САНІТАРНІ», код у ЄДРПОУ: 31657990; місцезнаходження юридичної особи: вул. Дж. Вашингтона, 8, м. Львів, 79032; адреса електронної пошти: відсутня; електронний кабінет у ЄСІТС: наявний.

Рішення суду у повному обсязі проголошено: 10 липня 2026 року.

Суддя Володимир МИКИТИН