ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 року | Справа №360/1140/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Свергун І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою адвоката Отрох Алли Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

20 травня 2026 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява адвоката Отрох Алли Володимирівни (далі – представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі – позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач), в якій представник позивача просить:
– визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невключення до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», при обчисленні розміру грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток;
– зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні оплачуваних відпусток в загальній кількості 69 днів, обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, та провести її виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та був звільнений з військової служби з виключенням зі списків особового складу частини 12.12.2023. Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.12.2023 № 351 позивачу нараховано грошову компенсацію за 55 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2022– 2023 роки та за 14 днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2023 рік, а всього за 69 днів.
Оскільки зі змісту наказу неможливо було встановити, чи враховувалася при обчисленні компенсації додаткова грошова винагорода, представник позивача зверталася до відповідача з адвокатськими запитами. За наслідками розгляду запитів відповідач повідомив, що додаткова грошова винагорода не враховується при розрахунку грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.
Представник позивача вважає таку бездіяльність протиправною, оскільки, на її переконання, додаткова винагорода, запроваджена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, за своєю правовою природою є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, а пункт 6 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, не містить жодних застережень щодо заборони урахування винагород до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється розмір такої компенсації. На підтвердження своєї позиції представник позивача посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23 вересня 2024 року у справі № 240/32125/23.
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 22 травня 2026 року позовну заяву залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків шляхом подання обґрунтованої заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду.
27 травня 2026 року представник позивача подала заяву про усунення недоліків, у якій просила поновити строк звернення до суду.
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 28 травня 2026 року заяву про поновлення строку звернення до суду задоволено, причини пропуску строку визнано поважними, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Рішенням Вищої ради правосуддя від 21 травня 2026 року № 960/0/15-26 змінено із 1 червня 2026 року територіальну підсудність судових справ Луганського окружного адміністративного суду шляхом її передачі до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, у зв`язку з чим цю справу передано на розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2026 року адміністративну справу прийнято до провадження, розгляд справи продовжено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) спочатку.
11 серпня 2026 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позову з таких підстав.
Нарахування і виплата грошового забезпечення позивачу, у тому числі грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток при звільненні, здійснювалися у точній відповідності до вимог чинного законодавства, а тому протиправної бездіяльності з боку військової частини допущено не було.
Відповідач наголошує, що згідно з пунктом 2 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, додаткова винагорода на період дії воєнного стану віднесена до одноразових додаткових видів грошового забезпечення, тоді як пункт 6 розділу ХХХІ цього Порядку передбачає обчислення грошової компенсації за невикористані дні відпусток виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення.
Відповідач також зазначає, що додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, за своєю суттю є тимчасовою (непостійною) виплатою, оскільки установлюється на період дії воєнного стану та прямо залежить від наявності (дії) в Україні правового режиму воєнного стану; її розмір не є сталим, оскільки вона виплачується в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у бойових діях та заходах і визначається наказами командирів (начальників).
Посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10 грудня 2024 року у справі № 580/9551/23, від 27 березня 2025 року у справі № 240/2921/23 та від 12 лютого 2026 року у справі № 420/77/25, відповідач вказує на неактуальність висновків, на які посилається представник позивача, та просить у задоволенні позову відмовити повністю.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України, останньою займаною штатною посадою була посада санітарного інструктора 3 механізованої роти військової частини НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_1 , військове звання – сержант.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 10.12.2023 № 111-РС позивача звільнено з військової служби у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я – на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби) пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.12.2023 № 351 позивача 12 грудня 2023 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Вислуга років у Збройних Силах України станом на 12 грудня 2023 року становить: загальна – 04 роки 06 місяців 07 днів; календарна – 03 роки 10 місяців 07 днів.
Цим же наказом установлено, що щорічна основна відпустка за 2022 та 2023 роки позивачу не надавалася, у зв`язку з чим відповідно до абзацу третього пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» приписано виплатити грошову компенсацію за 55 (п`ятдесят п`ять) діб, а саме: 25 (двадцять п`ять) діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік та 30 (тридцять) діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік. Крім того, приписано виплатити грошову компенсацію за невикористані 14 (чотирнадцять) діб додаткової відпустки учасникам бойових дій за 2023 рік.
Таким чином, загальна кількість днів невикористаних відпусток, за які позивачу нараховано грошову компенсацію, становить 69 днів.
З метою з`ясування складових грошового забезпечення, з яких обчислювався розмір зазначеної компенсації, представник позивача зверталася до відповідача з адвокатськими запитами, зокрема від 01.09.2025 № НВ/410270/00, від 17.11.2025 № НВ/410270/02 та від 19.01.2026 № НВ/410270/04.
Листом від 05.12.2025 № 7262 відповідач повідомив, що у зв`язку із залученням військової частини до виконання завдань за призначенням та веденням активних бойових дій копії документів та інформація будуть надані у найбільш стислі строки.
Листом від 25.02.2026 № 2088/3806 відповідач надав роз`яснення щодо нормативного регулювання виплати грошового забезпечення та повідомив, що відомості про виплату грошового забезпечення позивача містять інформацію про його матеріальний стан, є конфіденційною інформацією і не можуть бути надані третій особі без згоди ОСОБА_1 .
Як зазначає представник позивача, за наслідками розгляду адвокатського запиту від 26.03.2026 відповідач листом № 2088/319/ВихЗПІ від 11.04.2026 повідомив, що додаткова грошова винагорода не враховується при розрахунку грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.
Зазначена обставина – невключення відповідачем сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, до розміру місячного грошового забезпечення, виходячи з якого обчислювалася грошова компенсація за невикористані дні відпусток, – сторонами не заперечується. Відповідач її не спростовує, а обґрунтовує правомірність своїх дій приписами чинного законодавства.
З огляду на викладене суд виходить із того, що спір між сторонами зводиться до вирішення питання про те, чи підлягає додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, включенню до розміру місячного грошового забезпечення, з якого обчислюється грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток при звільненні військовослужбовця з військової служби.
При вирішенні спору по суті суд керується таким.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011-XII) визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
За приписами частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Отже, наведені положення статті 9 Закону № 2011-XII є відсилочними: розміри грошового забезпечення визначає Кабінет Міністрів України, а повноваження визначити порядок його виплати законодавець делегував, зокрема, Міністру оборони України.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-XII передбачено, що у рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток.
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України визначені Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі – Порядок № 260).
Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду); премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду)), а також додаткова винагорода та одноразова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.
Відповідно до пункту 6 розділу ХХХІ Порядку № 260 розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі – постанова № 168), пунктом 1 якої установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям виплачується додаткова винагорода, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, розмір цієї додаткової винагороди збільшується в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Особливості виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану згідно з постановою № 168 передбачені розділом ХХХІV Порядку № 260.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить із того, що ключовим для правильного вирішення справи є визначення правової природи додаткової винагороди, передбаченої постановою № 168, а саме – чи належить вона до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (які відповідно до пункту 6 розділу ХХХІ Порядку № 260 враховуються при обчисленні грошової компенсації за невикористані дні відпусток), чи до одноразових додаткових видів грошового забезпечення (які до такого розрахунку не включаються).
Аналіз пункту 2 розділу І Порядку № 260 свідчить, що уповноважений орган – Міністерство оборони України, реалізуючи делеговані йому частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-XII та пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України № 704 повноваження, прямо та однозначно відніс додаткову винагороду на період дії воєнного стану до одноразових додаткових видів грошового забезпечення, виокремивши її в переліку таких видів поряд з одноразовою винагородою на період дії воєнного стану.
Водночас перелік складових, з яких здійснюється розрахунок грошової компенсації за невикористані дні відпусток, наведений у пункті 6 розділу ХХХІ Порядку № 260, є вичерпним і сформульованим за принципом позитивного визначення: посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення. З огляду на це доводи представника позивача про те, що зазначена норма не містить застережень щодо заборони урахування винагород, суд відхиляє, оскільки відсутність прямої заборони не є підставою для розширення вичерпного переліку складових, прямо визначених нормою. Одноразові додаткові види грошового забезпечення до цього переліку законодавцем не включені.
Крім того, за своїми ознаками додаткова винагорода, передбачена постановою № 168, не має постійного характеру, а саме: вона є тимчасовою виплатою, оскільки установлюється виключно на період дії воєнного стану та прямо залежить від наявності (дії) в Україні правового режиму воєнного стану; її розмір не є сталим, оскільки вона виплачується в розрахунку на місяць пропорційно часу участі військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії та перебування безпосередньо в районах здійснення зазначених заходів; вона визначається наказами командирів (начальників). За відсутності принаймні однієї із зазначених умов виплата додаткової винагороди не здійснюється.
Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 10 грудня 2024 року у справі № 580/9551/23, відповідно до яких за своєю правовою природою додаткова винагорода, установлена пунктом 1 постанови № 168, є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення.
У постанові від 27 березня 2025 року у справі № 240/2921/23 Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, вказав на помилковість висновків про те, що передбачена постановою № 168 додаткова винагорода відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, та зазначив, що така винагорода має тимчасовий (непостійний) характер.
У постанові від 12 лютого 2026 року у справі № 420/77/25 Верховний Суд дійшов висновку, що додаткова винагорода, передбачена постановою № 168, у встановленому законом порядку та окремим нормативним актом віднесена до одноразового додаткового виду грошового забезпечення, а тому не може бути врахована у розмір місячного грошового забезпечення, з якого провадиться обрахунок грошової компенсації за всі невикористані дні відпустки військовослужбовцю.
Щодо посилання представника позивача на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23 вересня 2024 року у справі № 240/32125/23, суд зазначає таке.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Наведена норма зобов`язує суд враховувати висновки Верховного Суду, проте не позбавляє його обов`язку встановити, які саме висновки є актуальними на час вирішення спору. Ураховуючи, що після ухвалення постанови від 23 вересня 2024 року у справі № 240/32125/23 Верховний Суд у постановах від 10 грудня 2024 року у справі № 580/9551/23, від 27 березня 2025 року у справі № 240/2921/23 та від 12 лютого 2026 року у справі № 420/77/25 сформулював послідовну правову позицію щодо кваліфікації додаткової винагороди, передбаченої постановою № 168, як одноразового додаткового виду грошового забезпечення, суд при вирішенні цього спору керується саме найбільш актуальними правовими висновками Верховного Суду.
Отже, суд доходить висновку, що додаткова винагорода, передбачена постановою № 168 та розділом ХХХІV Порядку № 260, не входить до складу грошового забезпечення (як розрахункової величини), виходячи з якого відповідно до пункту 6 розділу ХХХІ Порядку № 260 обчислюється грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.
За таких обставин невключення відповідачем сум зазначеної додаткової винагороди до розміру місячного грошового забезпечення позивача при обчисленні грошової компенсації за 69 днів невикористаних відпусток відповідає вимогам чинного законодавства.
Суд також ураховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 07 липня 2021 року у справі № 9901/345/20, відповідно до якої протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень має місце в тому випадку, коли в межах повноважень суб`єкта владних повноважень існує обов`язок вчинити конкретні дії, але він не виконаний.
Оскільки обов`язку враховувати додаткову винагороду, передбачену постановою № 168, при обчисленні грошової компенсації за невикористані дні відпусток у відповідача не існувало, протиправної бездіяльності з його боку допущено не було, а тому позовна вимога про визнання такої бездіяльності протиправною задоволенню не підлягає.
Позовна вимога про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток у загальній кількості 69 днів з урахуванням сум додаткової винагороди та провести її виплату є похідною від вимоги про визнання бездіяльності протиправною, а тому також не належить до задоволення.
Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суд визнає, що відповідач як суб`єкт владних повноважень довів правомірність своєї поведінки у спірних правовідносинах.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд зазначає, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року) пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У цій справі суд надав відповідь на всі істотні доводи сторін, які мають значення для правильного вирішення спору.
Ураховуючи наведене, суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пунктів 1 та 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за подання позовної заяви не сплачувався, а у задоволенні позову відмовлено, підстав для розподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 2, 6, 9, 72– 77, 90, 139, 241– 246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд
ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову адвоката Отрох Алли Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя І.О. Свергун