КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи 378/93/26 Апеляційне провадження № 22-ц/824/14468/2026 | Головуючий у суді першої інстанції - Гуртовенко Р.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Оніщук М.І.,
судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,
секретар Цалко Д.М.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ставищенського районного суду Київської області від 05 червня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей, 

В С Т А Н О В И В:

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , згідно з яким просив: встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючому у АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що між сторонами було зареєстровано шлюб, під час якого у них народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
24.04.2023 року шлюб між ними розірвано. Під час фактичного розірвання шлюбу діти залишилися проживати з ним і проживають по теперішній час. 
29 серпня 2023 року Ставищенським районним судом Київської області винесено рішення про визначення місця проживання неповнолітніх дітей за місцем зареєстрованого проживання батька - ОСОБА_1 . 
При цьому, з квітня 2024 року та по теперішній час відповідачка не приймає активну участь у вихованні дітей, рідко спілкується з ними, тобто відповідачка фактично самоусунулась від процесу виховання дітей. Всі питання щодо виховання вирішуються самостійно без участі та підтримки матері. Матеріальне утримання дітей також повністю здійснюється ним без участі відповідачки. 
Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 05.06.2026 у задоволенні позову відмовлено (а.с. 129-133).
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що неврахування судом першої інстанції наступних обставин в їх сукупності:
- на теперішній час відповідачка добровільна змінила місце свого проживання, створила нову сім`ю та проживає в цивільному шлюбі окремо від дітей;
- з моменту зміни місця проживання відповідачка повністю припинила будь-яке спілкування з дітьми, не підтримає с ними телефонного чи електронного зв`язку, не бере участі в їхньому навчанні, медичному догляді чи духовному розвитку;
- матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивач чинив відповідачці будь-які перешкоди у спілкуванні чи зустрічах з дітьми.
При цьому, зазначає, що висновок суду першої інстанції про "відсутність належних та достовірних доказів ухилення матері" сформовано внаслідок поверхневого та однобокого оцінювання доказової бази, адже суд виокремив із зазначених документів лише ту частину відомостей, яка характеризує позивача як зразкового батька, проте повністю проігнорував зафіксований у цих же документах зворотний факт - повне та умисне ухилення відповідачки від виконання її батьківських обов`язків, що призвело до ухвалення необгрунтованого рішення.
Також, вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами наразі відсутній спір щодо місця проживання дітей, а тому задоволення позову буде недоцільним та не призведе до бажаних позивачем наслідків (а.с. 143-147).
Учасники справи у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи без її участі. Інші учасники справи про причини своєї неявки суд не сповістили.
Враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи,  ІНФОРМАЦІЯ_3 народилися ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , їхніми батьками є сторони по справі, - батько  ОСОБА_1 та мати ОСОБА_2 . Вказане підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а. с. 9, 10).
Відповідно до рішення Ставищенського районного суду Київської області від 29.08.2023 по справі № 758/3777/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, позовні вимоги задоволено, визначено місцем проживання неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце зареєстрованого проживання батька ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_2 . Дане рішення суду набрало законної сили 29.09.2026 (а.с. 120 - 123).
Також, як вірно встановлено судом першої інстанції, діти постійно проживають з позивачем за вищевказаною адресою, що підтверджується довідкою ТОВ "ЗАВОД "ГЕНЕРАТОР" №07/1 від 16.01.2026 року (а. с. 14); актом про проживання від 15.01.2026 року на підставі свідчень сусідів про те, що ОСОБА_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а разом з ним проживаюють діти, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 15), актом обстеження умов проживання від 05.05.2023 року за підписом начальникв служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, яким проведено обстеження умов проживання дітей за адресою: АДРЕСА_1 , та зазначено, що умови проживання дітей добрі, квартира обладнана всіма необхідними меблями та побутовою технікою, санітарний стан житла відповідає нормам (а. с. 17-18), деклараціями № 001-2Т03-9310 та № 0001-29Н-9310 КНП "Центр первинної Медико-Санітарної Допомоги №1" Подільського району м. Києва, в яких зазначено, що законним представником дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є ОСОБА_1 (а. с. 24 - 25).
Із характеристик ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , учнів 8-Б класу, ліцею № 124 "Спаський" м. Київ, вбачається, що мати в житті дітей участі не приймає, в школі не з`являється, вихованням, успішністю та здоров`ям дітей не цікавиться. Життям дітей, здоров`ям, успішністю та іншим займається батько, відвідує батьківські збори, сплачує усі витрати та контактує з класним керівником та учителями (а. с. 19, 20, 21, 22).
Із копій договорів на надання послуг з навчання робототехніки та програмування дітей віком з 6 до 16 років у закладі «ІНФОРМАЦІЯ_4» №19606 від 07.09.2025, №182189 від 08.09.2024 та №19 від 02.05.2023 вбачається, що ОСОБА_1 уклав вказані договори з ФОП ОСОБА_5 на надання послуг з навчання робототехніки та програмування дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а. с. 51 -67). Оплату за надання послуг за вказаними договорами здійснює ОСОБА_1 , що підтверджується копіями квитанцій (а. с. 68-77).
Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, позивач посилався на те, що у даній справі заявлені вимоги про встановлення факту самостійного виховання дітей пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дітей.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно із ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
Згідно з частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Конвенція про права дитини в п. 3 ст. 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини.
Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).
Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання та утримання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання та утримання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22, доведення факту одноосібного утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання та утримання дитини, то факт одноосібного утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання та утримання дитини.
З огляду на наведене, у матеріалах справи відсутні докази існування або настання обставин, в силу яких батьківська правосуб`єктність матері дітей обмежена або припинилася, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги про встановлення факту утримання батьком дітей.
При цьому, слід наголосити, що батько, з яким проживають діти, не позбавлений права ініціювати стягнення з матері, яка проживає окремо, аліментів на утримання спільних дітей, і таким чином забезпечити участь матері в утриманні дітей. Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач таким правом не скористався.
Натомість навпаки, найвищим інтересам дитини відповідає спільна опіка (виховання та утримання) батьками, оскільки у матеріалах справи відсутні докази протипоказань для такого. Обставин невідповідності моральним засадам суспільства не встановлено.
Враховуючи, що нормами СК України закріплений обов`язок батьків виховувати та утримувати дитину, відсутні підстави для додаткового встановлення у судовому порядку факту перебування дітей на утриманні позивача.
Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про відсутність необхідних та достатніх умов для встановлення факту утримання дітей батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє, адже за своїм змістом вони зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин. При цьому, доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.
Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту самостійного утримання дитини - без змін.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Ставищенського районного суду Київської області від 05 червня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 11 вересня 2026 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова