Справа №:753/14007/25
Провадження №: 2/755/1869/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2026 р. місто Київ

Дніпровський районний суд міста Києва у складі: 
головуючого судді - Савлук Т.В., 
за участю секретаря судових засідань - Лазоренко Н.В., 
сторони цивільного процесу:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач ОСОБА_3 - не з`явилася,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, в залі суду, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку в об`єкті нерухомого майна та визнання права власності на частку квартири, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 з вимогами: 
«припинити право власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ^1_/4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з фактичним припиненням реалізації права власності через постійне проживання за кордоном і відсутністю участі в утриманні та користуванні об`єктом нерухомості;
визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності на ^1/_4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з фактичним припиненням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реалізації права власності через постійне проживання за кордоном і відсутністю участі в утриманні та користуванні об`єктом нерухомості».
31 липня 2025 року Дарницьким районним судом міста Києва (головуючий суддя Заставенко М.О.) постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку в об`єкті нерухомого майна та визнання права власності на частку квартири і призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
28 жовтня 2025 року Дарницьким районним судом міста Києва (головуючий суддя Заставенко М.О.) постановлено ухвалу про передачу цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку в об`єкті нерухомого майна та визнання права власності на частку квартири за підсудністю до Дніпровського районного суду міста Києва.
27 лютого 2026 року Дніпровським районним судом міста Києва (головуючий суддя Савлук Т.В.) постановлено ухвалу про прийняття до свого провадження вищевказану цивільну справу та розпочато розгляд справи повторно в порядку загального позовного провадження.
Положеннями статті 174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
У відповідності до статей 174, 178 Цивільного процесуального кодексу України відповідач не скористалася своїм процесуальним правом та не направила суду відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти позову.
05 травня 2026 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Лисканич Діана Валеріївна у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та на підставі наявних у справі доказів, додатково пояснили, що позивач ОСОБА_1 є власницею ^3/_4 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 50,6 кв. м, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом та відповідними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Інша ^1/_4 частка зазначеної квартири належить її доньці - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (до зміни прізвища - ОСОБА_5 ). Починаючи з 2009 року відповідач ОСОБА_3 постійно проживає за межами України, а саме на території Російської Федерації, та у 2015 році набула громадянства цієї держави. У свою чергу, відповідачка тривалий час не проживає у спірній квартирі, не користується нею, не бере участі в її утриманні, не сплачує комунальні платежі та інші витрати, пов`язані з утриманням нерухомого майна, а також не підтримує зв`язку з позивачкою та іншими співвласниками квартири.
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18 травня 2004 року квартира належала позивачу та членам її сім`ї - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - на праві спільної часткової власності, по ^1/_4 частині кожному.
Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 її чоловіка - ОСОБА_6 - позивач прийняла спадщину, до складу якої входила ^1_/4 частка спірної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 30 вересня 2014 року та відповідними відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Крім того, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом у спадковій справі № 270/2020 та у зв`язку з відмовою ОСОБА_9 від прийняття спадщини, оформленою 19 жовтня 2020 року, позивач набула у власність ще ^1/_4 частку спірної квартири.
Відтак, позивачу належать ^3/_4 частки квартири, тоді як відповідачка ОСОБА_3 є власницею ^1/_4 частки цього нерухомого майна.
Посилаючись на тривалу відсутність відповідачки на території України, її непроживання у спірній квартирі, невикористання належної їй частки, нездійснення витрат на утримання майна та відсутність участі у правовідносинах, пов`язаних із володінням та користуванням квартирою, позивачка вважає, що ОСОБА_4 фактично припинила реалізацію належного їй права власності.
На підставі наведеного позивачка та її представник - адвокат Лисканич Д.В. просили суд припинити право власності ОСОБА_4 на ^1/_4 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за ОСОБА_1 право власності на зазначену частку квартири.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, правом подання відзиву на позов та доказів на спростування заявлених вимог не скористалася.
На підставі ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Вислухавши пояснення позивача та її представника - адвоката Лисканич Д.В., дослідивши матеріали справи та надавши оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією 18 травня 2004 року на підставі розпорядження № 63-90, квартира АДРЕСА_1 приватизована та передана у спільну сумісну (часткову) власність ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у рівних частках. Право власності зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 10 червня 2004 року за реєстровим № 5003.
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 30 вересня 2014 року, виданим державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори, після смерті ОСОБА_6 його дружина - ОСОБА_1 - успадкувала ^1/_4 частку спірної квартири, у тому числі з урахуванням відмови дітей спадкодавця - ОСОБА_7 та ОСОБА_3 -від належних їм спадкових часток.
Відповідно до витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 30 вересня 2014 року підтверджується реєстрація спадкової справи № 413/2014 після смерті ОСОБА_6 та видача ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину.
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 вересня 2014 року за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на ^1/_4 частку квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 жовтня 2020 року після смерті ОСОБА_7 його мати - ОСОБА_1 - успадкувала належну спадкодавцю ^1/_4 частку зазначеної квартири, від прийняття якої відмовився син померлого - ОСОБА_9 .
Згідно з витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 19 жовтня 2020 року підтверджується відкриття спадкової справи № 270/2020 після смерті ОСОБА_7 та видача ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 жовтня 2020 року за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності ще на ^1/_4 частку спірної квартири у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 .
Зі змісту акта від 12 грудня 2024 року, підписаного мешканцями будинку № 11-А по Дніпровській набережній у місті Києві та засвідченого начальником ЖЕД-407, вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_10 тривалий час не проживають за адресою спірної квартири.
Відповідно до довідки органу реєстраційного обліку Російської Федерації від 17 листопада 2015 року ОСОБА_11 з 26 лютого 2015 року зареєстрована за місцем проживання у АДРЕСА_2 , разом із нею зареєстрована її донька ОСОБА_9 .
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
У статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
У частині першій статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Тобто стаття 365 ЦК України передбачає реалізацію права співвласників на припинення права власності одного із співвласників на його частку в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Отже, при вирішенні позову, пред`явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи і технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.
Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні, що викладено у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 219/1551/17, від 27 квітня 2021 року у справі № 524/2579/18, від 29 січня 2021 року у справі № 629/511/17, від 24 листопада 2021 року у справі № 754/16751/18.
Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17, у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16 та у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16.
У постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15 (провадження № 61-4860св18), від 01 червня 2023 року у справі № 344/2399/21 (провадження № 61-1592св23), від 11 грудня 2023 року у справі № 442/7979/21 (провадження № 61-3161св23), від 10 січня 2024 року у справі № 344/6767/14 (провадження № 61-6980св22) зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку.
Верховний Суд України у постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 вказав, що у справі за позовом одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачеві частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі; чи сплачують інші співвласники, які володіють та користуються майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію у рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, та чи не становитиме це для них надмірний тягар. У цій справі також було заявлено вимогу про визнання права власності.
Правомірність дій суду при встановленні вказаних вище обставини оцінюється з точки зору відповідності принципам об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Як на обґрунтування підстав позову позивач посилається на те, що відповідач ОСОБА_3 тривалий час проживає за межами України, не користується спірною квартирою та не бере участі у витратах на її утримання, що, у свою чергу, не є достатнім для висновку про наявність передбачених статтею 365 ЦК України підстав для припинення її права власності на належну їй частку.
Саме по собі тривале непроживання співвласника у спірній квартирі, його нездійснення права користування майном, невнесення витрат на його утримання або відсутність зв`язку з іншими співвласниками не є безумовними підставами для припинення права власності на частку у спільному майні.
Також позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що частка відповідачки є незначною та не може бути виділена в натурі, що спільне володіння і користування спірним майном є неможливим, наявності у відповідачки іншого житла, у тому числі таке, що належить їй на праві власності, а також що припинення права власності відповідача на належну їй частку не завдасть істотної шкоди її інтересам.
Сам факт проживання відповідачки за межами України та, за твердженням позивача, набуття нею громадянства Російської Федерації не є передбаченою статтею 365 ЦК України самостійною підставою для припинення права власності на частку у спільному майні та не звільняє позивача від обов`язку довести наявність інших установлених законом умов для такого припинення.
Посилання позивача на необхідність застосування доктрини публічного порядку (ordre public) також не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки право власності відповідачки на спірну частку набуте та існує відповідно до вимог цивільного законодавства України, а позивачем не доведено наявності передбачених законом підстав для його припинення.
Крім того, позивачем не виконано імперативної вимоги частини другої статті 365 ЦК України щодо попереднього внесення на депозитний рахунок суду вартості частки відповідачки у спірному майні. Доводи позивача про неможливість виплати компенсації у зв`язку з проживанням відповідачки на території Російської Федерації, відсутністю зв`язку з нею та іншими наведеними обставинами не звільняють від дотримання передбаченої законом умови припинення права власності на частку у спільному майні.
Суд критично оцінює долучене позивачем як доказ визнання позову та відмови від отримання грошової компенсації повідомлення від імені ОСОБА_3 , датоване 27 червня 2025 року (а.с. 37), оскільки вказане повідомлення оформлене до відкриття провадження у цій справі, адресоване невизначеному колу осіб, а також відсутні підтвердження засобів поштового (електронного) зв`язку, за допомогою яких це повідомлення було доставлено та отримано особисто позивачем.
Відтак, позивачем не доведено сукупності обставин, які відповідно до статті 365 ЦК України є необхідними для припинення права власності відповідачки на ^1_/4 частку спірної квартири, а також не виконано передбаченої законом умови щодо попереднього внесення вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Враховуючи те, що судом не встановлено передбачених законом підстав для припинення права власності відповідача ОСОБА_3 на ^1/_4 частку спірної квартири, вимога позивача про визнання за нею права власності на цю частку також задоволенню не підлягає, оскільки є похідною від вимоги про припинення права власності відповідача.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку в об`єкті нерухомого майна та визнання права власності на частку квартири є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.
В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання розподілу судових витрат, враховуючи, що у межах даного спору судом ухвалено рішення про залишення позову без задоволення.
Враховуючи викладене та керуючись статтями 316, 317, 319, 321, 356, 365 Цивільного кодексу України, статтями 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 273, 274-279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в: 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку в об`єкті нерухомого майна та визнання права власності на частку квартири, - залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільного процесуального кодексу України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга.

С у д д я