ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
09 вересня 2026 року
м. Київ
справа № 755/8364/24
провадження № 61-7423св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція», 
відповідачка - ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 26 травня 2026 року, постановлену в складі колегії суддів:Левенця Б. Б., Євграфової Є. П., Саліхова В. В.,
ВСТАНОВИВ: 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» (далі - ТОВ «Євро-Реконструкція») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що  ОСОБА_1 користується та мешкає у квартирі АДРЕСА_1 . Відповідно до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830, Правил надання послуги з постачання гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1182, Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2019 року № 690, а також Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 (із змінами та доповненнями), споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. 
Відповідачка своєчасно з 01 січня 2020 року не вносила плату за отримані послуги з постачання теплової енергії та з 01 лютого 2020 року - за послуги з гарячого водопостачання, в результаті чого утворилась заборгованість. 
Враховуючи викладене, ТОВ «Євро-Реконструкція» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» заборгованість за послуги з постачання теплової енергії та гарячої води у розмірі 21 091,50 грн, інфляційну складову боргу в розмірі 1 392,95 грн та три проценти річних у розмірі 269,56 грн.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2025 року, ухваленим у складі судді Яровенко Н. О., позовні вимоги ТОВ «Євро-Реконструкція» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води в сумі 21 091, 50 грн, інфляційну складову боргу в сумі 1 392,95 грн, три проценти річних в сумі 269, 56 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 є споживачкою послуг з постачання гарячої води та централізованого опалення, які надавалися позивачем за адресою: АДРЕСА_2 . З січня 2020 року вона не вносила плату за отримані послуги з постачання теплової енергії, а з лютого 2020 року -за послуги з гарячого водопостачання, в результаті чого станом на 01 квітня 2024 року утворилась заборгованість. Звернень з приводу ненадання або неналежного надання послуг від неї протягом спірного періоду не надходило.
З урахуванням статей 2, 9, 10, 189, 190 Житлового кодексу України, статей 509, 525, 526, 530, 611, 625, 629, 901, 903 Цивільного кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, суд задовольнив позов. 
Не погоджуючись із вищевказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулась до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 квітня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2025 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги протягом п`яти днів з дня вручення копії ухвали шляхом сплати судового збору у розмірі 3 633,60 грн та надання нової редакції апеляційної скарги із зазначенням усіх учасників справи, а також надання доказів надсилання копії скарги та доданих до неї письмових матеріалів усім учасникам справи з урахуванням положень статті 43 ЦПК України.
08 квітня 2026 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги разом з новою редакцією апеляційної скарги та клопотанням про звільнення від сплати судового збору у зв`язку зі складним майновим станом.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2026 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено та продовжено їй строк для усунення недоліків апеляційної скарги на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2025 року протягом п`яти днів з дня вручення копії ухвали.
17 квітня 2026 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про продовження строку для усунення недоліків апеляційної скарги на 20 календарних днів з моменту отримання ухвали суду. На обґрунтування клопотання вона зазначила, що позбавлена можливості у визначений строк повністю усунути недоліки, оскільки їй необхідно отримати належні та допустимі докази, що підтверджують майновий стан (довідки з податкових органів, відомості про доходи тощо), підготувати нову редакцію апеляційної скарги з урахуванням усіх процесуальних вимог, а також належним чином надіслати документи іншим учасникам справи та отримати підтвердження такого надсилання.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2026 рокуклопотання ОСОБА_1 про продовження строку для усунення недоліків задоволено та продовжено їй строк для усунення недоліків апеляційної скарги на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2025 року протягом двадцяти днів з дня отримання копії ухвали.
До суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків, до якої на підтвердження скрутного матеріального становища було додано: довідку форми ОК-5 за періоди 2003-2014 роки, яку сформовано засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України 10 квітня 2026 року; довідку форми ОК-7 за періоди 2011-2014 роки, яку сформовано засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України 10 квітня 2026 року; відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми нарахованого доходу, утриманого (перерахованого) податку та військового збору станом на 22 квітня
2026 року за період з січня 2025 року до лютого 2026 року.
Заперечуючи проти звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2025 року, ТОВ «Євро-Реконструкція» зазначив, що у приватній власності ОСОБА_1 перебувають дві квартири - АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , а також земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:66:593:0004 (т. 1, а.с. 85-94).
За запитом судді Левенця Б. Б. отримано відповідь № 2648280 від 24 квітня 2026 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 є власницею квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , а також земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:66:593:0004, площею 0,0613 га, за адресою: АДРЕСА_5 (т. 1, а.с. 131).
Ухвалою Київського апеляційного суду 26 травня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2025 року визнано неподаною та повернуто особі, яка її подала.
Мотивуючи ухвалу про повернення апеляційної скарги, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_3 та квартири АДРЕСА_4 , а також земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:66:593:0004 площею 0,0613 га за адресою: АДРЕСА_5 . Відтак, враховуючи наявність у ОСОБА_1 вказаного нерухомого майна, підстави для звільнення її від сплати судового збору відсутні. Станом на 26 травня 2026 року недоліки апеляційної скарги, зазначені в ухвалі від 03 квітня 2026 року, не усунуто в повному обсязі, судовий збір не сплачено.
Судом апеляційної інстанції роз`яснено, що повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
01 червня 2026 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 26 травня 2026 року. 
Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2026рокузвільнено  ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги. Відкрито касаційне провадження у справі, витребувано із суду першої інстанції матеріали цивільної справи № 755/8364/24.
15 липня 2026 рокуматеріали цивільної справи № 755/8364/24 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 03 серпня 2026 року справу призначено до судового розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасуватиухвалуКиївського апеляційного суду від 26 травня 2026 року, направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 26 травня 2026 року заявниця зазначає порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права при вирішенні питання щодо повернення апеляційної скарги. 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що наявність житла та земельної ділянки не свідчить про наявність грошових коштів і отримання доходу та не підтверджує реальну можливість сплати судового збору. Апеляційний суд не встановив, що будь-який із зазначених об`єктів є ліквідним активом, який реально може бути використаний для сплати судового збору.
Вважає, що у справі наявні прямо передбачені законом підстави для звільнення від сплати судового збору з урахуванням майнового стану особи, які суд апеляційної інстанції безпідставно не застосував. Так, на підтвердження неможливості сплати судового збору ОСОБА_1 було долучено: відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми нарахованого доходу (довідка № 2615-26-02448 від 22 квітня 2026 року) за період з 01 січня 2025 року до 01 лютого 2026 року; довідки форм ОК-5 та ОК-7 (сформовані Пенсійним фондом України 10 квітня 2026 року), а також довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 6117-5000535087 від 28 березня 2022 року.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до Верховного Суду 03 липня 2026 року, ТОВ «Євро-Реконструкція» заперечує проти доводів ОСОБА_1 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 26 травня 2026 року - без змін.
Зазначає, що заявниця на підтвердження скрутного майнового стану не надала суду належних та достатніх доказів щодо відсутності на праві власності іншого нерухомого або рухомого майна, доказів своєї непрацездатності, а також того, що вона є особою, яка потребує додаткового соціального захисту від держави.
Інші процесуальні звернення 
05 липня 2026 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду письмові пояснення, у яких висловлено заперечення щодо відзиву ТОВ «Євро-Реконструкція», а також доповнення до письмових пояснень, які просила врахувати в сукупності з доводами касаційної скарги.
13 липня 2026 року ТОВ «Євро-Реконструкція» подало до Верховного Суду письмові пояснення, у яких вказала на необґрунтованість аргументів ОСОБА_1 , викладених в її письмових поясненнях та доповненнях до письмових пояснень від 05 липня 2026 року.
19 липня 2026 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду письмові пояснення, у яких виклала заперечення щодо письмових пояснень ТОВ «Євро-Реконструкція», поданих 13 липня 2026 року. 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Зазначена конституційна норма конкретизована законодавцем у статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007).
Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує особі право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.
Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
У статті 356 ЦПК України викладено вимоги до форми та змісту апеляційної скарги. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини четвертої цієї статті до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Якщо апеляційна скарга подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення від сплати судового збору (частина п`ята статті 356 ЦПК України).
За правилами статті 133 ЦПК України судовий збір належить до судових витрат, пов`язаних з розглядом судової справи.
При цьому процесуальна норма частини другої статті 133 ЦПК України є бланкетною та в частині визначення розміру судового збору, порядку його сплати, повернення і звільнення від сплати відсилає до Закону України «Про судовий збір».
Закон України «Про судовий збір» є спеціальним законом, який визначає підстави для звільнення від сплати судового збору та пільги щодо його сплати, а отже, саме правові приписи, закріплені в цьому Законі, підлягають застосуванню під час вирішення питання щодо звільнення від сплати судового збору.
Статтею 1 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про судовий збір» платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи-підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється, у тому числі, за подання до суду позовної заяви, апеляційної і касаційної скарг на судові рішення. Розміри ставок судового збору визначені у статті 4 цього Закону.
Частинами першою, третьою статті 136 ЦПК України передбачено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за такої умови: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік. Також суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті (частина друга статті 8 Закону України «Про судовий збір»).
Отже, стаття 136 ЦПК України визначає право суду на звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору з огляду на майновий стан сторони, водночас стаття 8 Закону України «Про судовий збір» конкретизує порядок, умови такого звільнення та коло осіб, які можуть бути звільнені від сплати судового збору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 січня 2021 року у справі № 0940/2276/18).
Зазначені норми повинні тлумачитися у тому числі у світлі практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі -Конвенція), яку суд застосовує при розгляді справ відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»
ЄСПЛ наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, а й реальним. Вимога про сплату судового збору є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред'явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).
Відповідно до рішень ЄСПЛ у справах «Георгел і Георгета Стоїческу проти Румунії» (Georgel and Georgeta Stoicescu v. Romania) від 26 липня 2011 року (заява № 9718/03), «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року (заява № 28249/95) сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином, щоб завдати шкоди самій суті цього права. Судовий збір має бути розумним, таким, що з урахуванням фінансового положення заявника може бути ним сплачений. Великий розмір судових витрат, який не враховує фінансове положення заявників, може бути розглянутий як такий, що непропорційно обмежує право на доступ до правосуддя.
У рішенні від 09.10.2025 у справі «Король та інші проти України» (Korol and others v. Ukraine; заява № 82560/17 та 6 інших заяв; п. 32) ЄСПЛнагадав, що право на доступ до суду, тобто право ініціювати у судах провадження у цивільних справах, є невід`ємним елементом, притаманним праву, закріпленому пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це право на доступ не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які, однак, не можуть забороняти або скорочувати доступ особи у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть цього права була підірвана (див. рішення у справах «Голдер проти Сполученого Королівства» [Golder v. the United Kingdom], від 21.02.1975, пункт 36, Серія А № 18, «Пономаренко проти України» [Ponomarenko v. Ukraine], заява № 13156/02, пункт 36, від 14.06.2007, «Мацюк проти України» [Matsyuk v. Ukraine], заява № 1751/03, пункт 28, від 10.12.2009 та «Кузьменко проти України» [Kuzmenko v. Ukraine], заява № 49526/07, пункт 25, від 09.03.2017).
Конституційний Суд України у Рішенні від 20 січня 2025 року у справі № 2-р(ІІ)/2025 зробив висновок про те, що надання суду на підставі частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» дискреційного повноваження з відстрочення або розстрочення сплати стороною судового збору на певний строк з огляду на її майновий стан має правомірну мету - забезпечення доступу до суду та є додатковим засобом підтримувальної дії (affirmative action) держави в ділянці реалізації прав на судовий захист для осіб, які перебувають у складному майновому становищі.
Отже, судовий збір сам по собі не обмежує право особи на справедливий суд, однак при цьому такий збір повинен встановлюватись з урахуванням спроможності заявника його сплатити та стадії, на якій перебував розгляд справи на той момент, коли обмеження було накладено (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 906/308/20 (провадження № 12-58гс23)).
Звільнення від сплати судового збору дійсно є дискреційним повноваженням суду, яке він реалізовує на підставі оцінки доказів, наданих особою. Водночас свобода розсуду суду під час вирішення питання про звільнення особи від сплати судового збору не є необмеженою.
Законодавець визначив вичерпний перелік умов, за наявності яких є можливим звільнення від сплати судових витрат, яких зазнає сторона.
Особа, яка звертається до суду, має право подати відповідне клопотання, в якому навести обставини щодо її майнового стану та за наявності обставини, з якими закон пов'язує можливість реалізації судом права зменшити тягар несення судових витрат у частині сплати судового збору. Такі обставини повинні бути підтверджені належними і допустимими доказами.
Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (рішення ЄСПЛ у справах «Княт проти Польщі» (Kniat v. Poland) від 26 липня 2005 року, заява № 71731/01; «Єдамскі та Єдамска проти Польщі» (Jedamski and Jedamska v. Poland) від 26 липня 2005 року, заява № 73547/01).
Зокрема, особа, яка звертається до суду, має право подати відповідне клопотання, в якому навести обставини щодо її майнового стану, за наявності підстав, з якими закон пов`язує можливість реалізації судом повноважень звільнити від сплати судового збору, якого зазнає сторона. Такі обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами.
Аналізуючи положення пунктів 1 та 2 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», Велика Палата Верховного Суду зазначила, що умови, визначені у цих пунктах, можуть застосовуватися лише до фізичних осіб, котрі перебувають у такому фінансовому стані, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру їх річного доходу, та до фізичних осіб, що мають певний соціальний статус, підтверджений державою: є військовослужбовцями, батьками, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; одинокими матерями (батьками), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; особами, які діють в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена. Встановлений статтею 8 Закону України «Про судовий збір» перелік умов, за яких особа може бути звільнена від сплати судового збору, також є вичерпним (пункти 39, 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 січня 2021 у справі № 0940/2276/18).
У справі, що переглядається в касаційному порядку, встановлено, що при оскарженні в апеляційному порядку рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2025 року ОСОБА_1 заявляла про звільнення від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Київський апеляційний суд в ухвалі від 03 квітня 2026 року зазначив про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вона не є позивачем у цій справі, у зв`язку з чим залишив її апеляційну скаргу без руху для сплати судового збору.
На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху ОСОБА_1 подала клопотання про звільнення від сплати судового збору, до якого як доказ скрутного матеріального становища додала роздруківку довідки переселенця № 6117-5000535087 від 28 березня 2022 року із застосунку «Дія». 
В ухвалі від 15 квітня 2026 року апеляційний суд зазначив, що надана ОСОБА_1 довідка переселенця жодним чином не характеризує її майновий стан та не свідчить про відсутність у неї доходів на момент подання апеляційної скарги, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та продовжив їй строк для усунення недоліків апеляційної скарги.
17 квітня 2026 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про продовження строку для усунення недоліків апеляційної скарги на 20 календарних днів з моменту отримання ухвали суду. В обґрунтування клопотання вона зазначила, що позбавлена можливості у визначений строк повністю усунути недоліки, оскільки їй необхідно отримати належні та допустимі докази, що підтверджують майновий стан (довідки з податкових органів, відомості про доходи тощо), підготувати нову редакцію апеляційної скарги з урахуванням усіх процесуальних вимог, а також належним чином надіслати документи іншим учасникам справи та отримати підтвердження такого надсилання.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2026 року клопотання ОСОБА_1 про продовження строку для усунення недоліків задоволено та продовжено їй строк для усунення недоліків апеляційної скарги на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2025 року протягом двадцяти днів з дня отримання копії ухвали.
До суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків, до якої на підтвердження скрутного матеріального становища було додано: довідку форми ОК-5 за періоди 2003-2014 роки, яку сформовано засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України 10 квітня 2026 року; довідку форми ОК-7 за періоди 2011-2014 роки, яку сформовано засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України 10 квітня 2026 року; відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми нарахованого доходу, утриманого (перерахованого) податку та військового збору станом на 22 квітня 2026 року за період з січня 2025 року до лютого 2026 року.
Заперечуючи проти звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2025 року, ТОВ «Євро-Реконструкція» зазначило, що у приватній власності ОСОБА_1 перебувають дві квартири - АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , а також земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:66:593:0004 (т. 1, а.с. 85-94).
За запитом судді Левенця Б. Б., отримано відповідь № 2648280 від 24 квітня 2026 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 є власницею квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , а також земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:66:593:0004, площею 0,0613 га, за адресою: АДРЕСА_5 (т. 1, а.с. 131).
Ухвалою Київського апеляційного суду 26 травня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2025 року визнано неподаною та повернуто особі, яка її подала.
Повертаючи апеляційну скаргу, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_3 та квартири 
АДРЕСА_4 , а також земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:66:593:0004 площею 0,0613 га за адресою: АДРЕСА_5 . Відтак, враховуючи наявність у ОСОБА_1 вказаного нерухомого майна, підстави для звільнення від сплати судового збору відсутні. Станом на 26 травня 2026 року недоліки апеляційної скарги, зазначені в ухвалі від 03 квітня 2026 року, не усунуто в повному обсязі, судовий збір не сплачено.
Надавши оцінку поданим сторонами доказам, суд апеляційної інстанції, діючи в межах своїх дискреційних повноважень, дійшов обґрунтованого висновку про недостатність зазначених доказів для підтвердження неможливості ОСОБА_1 сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги.
Верховний Суд зауважує, що відомості в Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування вносяться щодо доходів особи, з яких був сплачений Єдиний соціальний внесок. Зазначене підтверджується положеннями Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», зокрема, у пункті 2 частини першої статті 1 цього Закону вказано, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Отже, відомості у цьому реєстрі обліковуються виключно за умови сплати Єдиного соціального внеску особисто особою або її роботодавцем, тобто виключно за умови добросовісного виконання зазначеними суб`єктами зазначеного обов`язку.
За допомогою Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків контролюючий орган здійснює облік отриманих особою доходів та сплачених з них податків у дохід держави, які особою були передані у визначеному законом порядку відповідній службовій особі.
Отже, повнота відомостей у зазначених реєстрах щодо доходів особи залежить від добросовісності осіб, які передають відповідні відомості службовим особам відповідних органів, уповноважених на ведення обліку цих відомостей, а також від власне факту отримання доходів.
Водночас, зазначені відомості не є достатніми для підтвердження відсутності в особи заощаджень, цінних паперів, рухомого чи нерухомого майна, можливості розпорядження ними без значного погіршення майнового стану.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 лютого 2026 року
у справі № 947/3249/23 (провадження № 61-18364св23).
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу (зокрема, у пункті 31 постанови від 13 листопада 2019 року у справі № 171/1584/18 (провадження № 14-432цс19), що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви № 17160/06 та 35548/06, пункт 33).
Повернення апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2025 рокув цій справі не є обмеженням права відповідачки на доступ до суду, оскільки за загальним правилом, повернення апеляційної скарги не позбавляє заявницю права подати нову апеляційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 356 ЦПК України.
З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для визнання неподаною і повернення апеляційної скарги заявниці, а отже, й не дають підстав вважати неправильним застосування цим судом норм процесуального права під час постановлення оскаржуваної ухвали.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки колегія суддів встановила, що оскаржувана ухвала апеляційного суду постановлена з додержанням норм процесуального права, то відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України її необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 26 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць 

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк