Справа № 390/2517/24
Провадження № 2/390/921/24

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" вересня 2026 р.Кропивницький районний суд Кіровоградської області в складі: 
головуючого - судді Квітки О.О., 
при секретарі – Петренко В.Р., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Кропивницький цивільну справу за позовом Первозванівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області, інтереси якої представляє Чівільча Владислав Миколайович, до ОСОБА_1 , Фермерського господарства Сагуна Ростислава Івановича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, державний реєстратор прав на нерухоме майно Урсатій Антон Юрійович, про витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки,
встановив:
Короткий зміст позовних вимог
11.11.2024 Первозванівська сільська рада Кропивницького району Кіровоградської області (далі – позивач, Первозванівська сільська рада) звернулася з вказаним позовом до ОСОБА_1 (далі – відповідач-1, ОСОБА_1 ), Фермерського господарства Сагуна Ростислава Івановича (далі – відповідач-2, ФГ Сагуна Р.І.), в якому після зміни предмету позову просили суд:
1.Витребувати з чужого незаконного володіння фізичної особи ОСОБА_1 земельну ділянку із кадастровим номером 3522583600:02:000:9073, площею 46,6 гектарів, що знаходиться на території Первозванівської (колишньої – Калинівської) сільської ради.
2.Судові витрати по справі стягнути з відповідача.
Рух справи
11.11.2024 позовна заява надійшла до Кіровоградського районного суду Кіровоградської області та розподілена судді Квітці О.О.. 
02.12.2024 залишено позовну заяву без руху. 
11.02.2025 відкрито провадження по справі і призначено підготовче судове засідання. 
13.03.2025 ухвалою суду залучено як третю особу державного реєстратора прав на нерухоме майно Урсатія Антона Юрійовича.
19.11.2025 ухвалою суду закрите підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.
23.04.2026 витребувано докази в Кропивницькій районній державній адміністрації Кіровоградської області. 
28.05.2026 витребувано докази в Державному архіві Кіровоградської області. 
Безпосередньо розгляд справи по суті суд здійснив 11.09.2026. При цьому справу розглянув без участі представників сторін, оскільки вони не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про судовий розгляд. 

Позиція позивача
Представник позивача в судові засідання не з`являвся, просив розглядати справу без його участі.
Позов позивач аргументував наступним: 
Відповідно до ст. 6 Земельного кодексу Української РСР (у редакції, станом на час прийняття рішень Кіровоградської районної ради народних депутатів від 06.03.1992) у довічне успадковуване володіння земля надавалася громадянам Української РСР для, зокрема, ведення селянського (фермерського) господарства.
Статтею 50 цього Кодексу передбачалося, що громадянам Української РСР, які виявили бажання вести сільське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їхніх сімей, надаються за їхнім бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. 
Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 у справі № 1- 17/2005 №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) визначено, що «Земельний кодекс України в редакції від 13.03.1992 закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)).
Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їхній вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, довічного успадкованого володіння або тимчасового користування. При цьому, в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу».
Відносини, пов`язані із створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство» (тут і в подальшому нормативні акти наводяться в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.
Вказаним Законом визначено, що членами фермерського господарства можуть бути подружжя, їхні батьки, діти, які досягли 14-річного віку, інші члени сім`ї, родичі, які об`єдналися для спільного ведення фермерського господарства, визнають і дотримуються положень установчого документа фермерського господарства. Членами фермерського господарства не можуть бути особи, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом).
При створенні фермерського господарства одним із членів сім`ї інші члени сім`ї, а також родичі можуть стати членами цього фермерського господарства після внесення змін до його установчого документа (ч. 1,2 ст. 3 Закону).
Водночас, відповідно до ст. 8 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.
Згідно зі ст. 12 Закону України «Про фермерське господарство» землі фермерського господарства можуть складатися із: земельних ділянок, що належать громадянам України - членам фермерського господарства на праві власності, користування; земельних ділянок, що належать фермерському господарству на праві власності, користування.
Нормами вказаного Закону запроваджений механізм, за яким земельна ділянка спочатку надається в оренду громадянину з метою здійснення підприємницької діяльності (для ведення фермерського господарства), проте останній може використовувати її лише шляхом створення фермерського господарства як форми здійснення своєї підприємницької діяльності.
Зазначене дає змогу констатувати, що створенню фермерського господарства передує, по-перше, бажання й ініціатива громадянина здійснювати підприємницьку діяльність на власний ризик саме у такій формі з метою отримання прибутку та, по-друге, вирішення питання про отримання земельної ділянки для ведення фермерського господарства у власність та/або користування, що є необхідною умовою реалізації ним права на створення такого фермерського господарства, а також державної реєстрації останнього як юридичної особи.
Створення фермерського господарства громадянином України передбачає визначену законом послідовність дій, а земельні ділянки надаються саме для створення фермерського господарства, а не для іншої цілі.
Отже, з моменту реєстрації фермерського господарства та набуття статусу юридичної особи обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства. Аналогічний висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 922/989/18 (провадження № 12-205гс19).
У той же час, ч. 1 ст. 32 Земельного кодексу України (тут і в подальшому нормативні акти наведені в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) передбачає, що громадянам України - членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 Закону України «Про фермерське господарство» члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю). Членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Земельні ділянки, на яких розташовані житлові будинки, господарські будівлі та споруди фермерського господарства, передаються безоплатно у приватну власність у рахунок земельної частки (паю).
За правилами ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Приписами ч.ч. 1,6 ст. 118 ЗК України (у відповідній редакції) визначено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу.
За ч. 6 ст. 122 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).
З аналізу наведених норм матеріального права вбачається, що для реалізації права на приватизацію землі, визначеного ст. 32 ЗК України та ст. 13 Закону України «Про фермерське господарство», фізична особа - майбутній засновник фермерського господарства - повинен попередньо отримати земельну ділянку в користування для створення фермерського господарства.
Якщо особа увійшла до складу членів фермерського господарства після його створення, тобто не отримавши для такого створення земельної ділянки, то вона не має права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки, яка перебуває у користуванні цього фермерського господарства.
Для отримання земельної ділянки у власність вона має звертатися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування в загальному порядку, визначеному ст. ст. 116, 118 ЗК України. Земельна ділянка, що перебуває у користуванні фермерського господарства, може бути передана у власність фізичній особі - члену цього господарства, лише після припинення прав останнього на таку ділянку.
З огляду на наведене, член фермерського господарства, який отримав земельну ділянку у користування для створення фермерського господарства і раніше не набув права на земельну частку (пай), може цю (отриману ним) земельну ділянку приватизувати у межах розміру земельної частки (паю) лише після припинення права користування нею фермерським господарством.
Якщо ж член фермерського господарства не отримував у користування земельну ділянку для його створення, а лише увійшов до складу членів цього господарства, він має право отримати у власність земельну ділянку у передбаченому законом розмірі, проте в загальному порядку, зокрема із земель, які не перебувають у власності чи користуванні фермерського господарства.
Вказана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного суду від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 та від 30.08.2023 у справі № 633/409/18.
Відповідно до державного акту на право користування землею серії Б №051497 від 1992 року ОСОБА_1 надано в безстрокове і безоплатне користування земельну ділянку загальною площею 46,6 га для ведення селянського (фермерського) господарства, розташовану на території Калинівської сільської ради Кіровоградського району (на цей час - Первозванівська сільська рада Кропивницького району). У 2019 році на замовлення ОСОБА_2 розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) громадянину ОСОБА_2 загальною площею 46,6 га для ведення фермерського господарства на території Калинівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області. 
Згідно з відомостей з Державного земельного кадастру про земельну ділянку 21.08.2019 Відділом у Кіровоградському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області було зареєстровано земельну ділянку, кадастровий номер 3522583600:02:000:9073, площею 46,6000 гектарів на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) із зазначенням відомостей про право власності за ОСОБА_1 на підставі документа, що посвідчує таке право - Державний акт серії Б № 051497 від 21.12.1992. 
03.10.2019 державним реєстратором речових прав на нерухоме майно Кіровоградської районної державної адміністрації Урсатієм Антоном Юрійовичем на підставі державного акту на право користування землею серії Б № 051497 від 1992 року (видавник - Кіровоградська районна рада народних депутатів Кіровоградської області) за громадянином ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на земельну ділянку для ведення фермерського господарства, площею 46,6000 га, з кадастровим номером 3522583600:02:000:9073.
В результаті ряду вчинених дій земельна ділянка комунальної власності, яка передана Кіровоградською районною радою народних депутатів Кіровоградської області громадянинові ОСОБА_1 на підставі державного акту на право користування землею серії Б №051497 від 1992 року, неправомірно потрапила у власність ОСОБА_1 . 

Позиція відповідачів 
Представник відповідачів ОСОБА_1 та ФГ ОСОБА_1 – адвокат Усатенко В.Ю. в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку. 
Подав до суду відзив, в якому, зокрема, зазначив, що позов відповідачі не визнають у повному обсязі. Позивач до суду надав копію Державного акту 1992 року, в якому зазначено, що земля надана в приватну власність для ведення селянського (фермерського) господарства. Державний акт виданий у 1992 році уповноваженим органом, який був власником земельної ділянки і правонаступником якого є Первозванівська сільська рада, до якої, як до правонаступника перейшли всі права і обов`язки Кіровоградської районної ради щодо земель. Вказаний Державний акт не скасований та навіть не оскаржувався, а тому жодних підстав вважати його неправомірним немає.
Враховуючи, що право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 оформлене Державним актом 1992 року, то до цієї вимоги мають застосовуватись нормативні акти, які діяли саме у 1992 році. Позивач пропустив строк позовної давності при звернення з вказаним позовом (ст. 71 ЦК УРСР). Згідно зі ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.
Відповідачі володіють земельною ділянкою з 1992 року, а позов поданий у 2024 році, через 32 роки, тобто з пропуском строку позовної давності.
Скасування права власності з підстав його державної реєстрації взагалі не передбачено ні ЦК УРСР, ні ЦК України.
Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. 
Отже, при дослідженні судом обставин існування в особи права власності на нерухомість необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).
Згідно з висновком Верховного Суду висловленим у постанові від 26 вересня 2024 року у справі № 308/6092/19 у цивільному законодавстві не передбачено допустимості скасування права власності за позовом заінтересованої особи в судовому порядку. В ЦК України закріплено тільки можливість пред`явити позовну вимогу про визнання правочину, на підставі якого набуто право власності, недійсним. Оскільки ОСОБА_1 договорів купівлі-продажу спірних земельних ділянок від 16 квітня 2019 року в судовому порядку не оскаржує, доказів того, що вони в установленому законом порядку визнані недійсними, сторона позивача не надала, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили в задоволенні позову в цій частині.
Позивач просить витребувати з чужого незаконного фізичної особи ОСОБА_1 земельну ділянку.
ОСОБА_1 володіє земельною ділянкою на підставі Державного акту.
Позивач зазначає, що у ОСОБА_1 не було правової підстави володіти земельною ділянкою на підставі Державного акту, а тому він зобов`язаний повернути земельну ділянку Позивачу, незважаючи на Державний акт, що взагалі є безпідставним.
Відповідно до висновку Верховного Суду висловленого у постанові від 14 лютого 2024 року у справі № 753/5090/20 згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. 
Цивільним законодавством передбачено такий спосіб захисту порушених прав, як віндикація.
Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Згідно з висновком Верховного Суду висловленим у постанові від 30.06.2021 у справі №201/12569/16 у разі задоволення позову про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові (пункт 116 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).
Одночасне зазначення у судовому рішенні (виконавчому листі) про задоволення вимог про витребування із володіння майна та зобов`язання передати його власнику не може свідчити про те, що таке рішення підлягає виконанню як рішення немайнового характеру, оскільки виконання такого рішення передбачає вчинення державним чи приватним виконавцем дій щодо вилучення такого майна у боржника та передачу його стягувачу, а не обмежується лише діями виконавця щодо перевірки виконання рішення боржником.
Таким чином, рішення про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння підлягає примусовому виконанню у порядку, передбаченому статтею 60 Закону № 1404-VIII, шляхом вилучення майна у боржника і передачі стягувачу предметів, зазначених у рішенні.
Земельна ділянка вибула із володіння позивача унаслідок особистої добровільної передачі її ОСОБА_1 для ведення особистого фермерського господарства, тобто земельна ділянка вибула із володіння позивача добровільно і з його власного волевиявлення, що не може бути підставою витребування земельної ділянки у відповідача, тобто позивач безпідставно намагається вилучити у ОСОБА_1 земельну ділянку, незважаючи на Державний акт на вказану земельну ділянку.
Також просив стягнути із позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу (а.с.53-57). 

Позиція третьої особи
Державний реєстратор прав на нерухоме майно - Урсатій Антон Юрійович про час, дати та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте в судові засідання не з`явився, свою позицію до суду не подав. 

Обставини справи, зміст спірних правовідносин
У державному акті на право користування землею серії Б №051497 від 1992 року виданому ОСОБА_1 виконавчим комітетом Кіровоградської районної ради народних депутатів, зазначено, що за вказаним землекористувачем закріплюються в безстрокове і безоплатне користування 46,6 гектарів у межах згідно з планом землекористування. Земля надана у приватну власність для ведення селянського (фермерського) господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею за №194 (а.с. 19-20). 
Відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №48984846 від 03.10.2019 державний реєстратор прав на нерухоме майно Урсатій Антон Юрійович провів державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна на земельну ділянку, кадастровий номер 3522583600:02:000:9073, за суб`єктом: ОСОБА_1 (а.с. 21).
Згідно з відомостей з Державного земельного кадастру про земельну ділянку 21.08.2019 Відділом у Кіровоградському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області було зареєстровано земельну ділянку, кадастровий номер 3522583600:02:000:9073, площею 46,6000 гектарів на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) із зазначенням відомостей про право власності за ОСОБА_1 на підставі документа, що посвідчує таке права - Державний акт серії Б № 051497 від 21.12.1992 (а.с. 22-23, 24-25). 
З витягу №НВ-9911492552925 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 23.01.2025 нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 3522583600:02:000:9073 складає 1453407,03 грн (а.с. 42).
Відповідно до рішення Кіровоградської районної ради народних депутатів № 104 від 06.03.1992 надано у довічне успадковане володіння земельну ділянку на території Калинівської сільської ради народних депутатів із земель запасу, вилучених в колгоспі «Дружба», загальною площею 48,0 га (в т.ч. ріллі 48,0 га) ОСОБА_1 жителю м. Кіровограда (вул. Новоп`ятихатська, 14) для ведення селянського (фермерського) господарства. Земельна ділянка надається при умові ефективного використання землі, підвищення родючості, не допускати погіршення екологічної обстановки в результаті господарської діяльності. Своєчасно вносити земельний податок, не порушувати прав інших землекористувачів (а.с.190-191, 193). 

Релевантні джерела права 
Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У статті 12 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: (1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; (2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; (3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166-168). 
Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність набувача майна має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього. Водночас у судовій практиці наявні випадки, коли втручання держави у право власності відповідача є пропорційним незалежно від наявності у нього статусу добросовісного чи недобросовісного набувача спірного нерухомого майна (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 924/1351/20 (924/914/20)). Критерієм для відмови суду у втручанні у мирне володіння майном (для відмови суду у задоволенні позову про витребування майна у добросовісного набувача) є суб`єктивний критерій (враховується поведінка позивача щодо вчинених дій з метою повернення спірного майна). Подібний критерій наявний у висновках Європейського суду з прав людини, який зазначає, що втручання у мирне володіння майном потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки відповідача, але і самого скаржника (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 5013/458/11, постанова Верховного Суду від 13 липня 2021 року у справі № 1/157-09-5588 (916/2070/20), а також постанова Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 46));
Статтями 13, 14 Конституції України закріплено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Земельним кодексом Української РСР (у редакції від 18 грудня 1990 року № 561-XII) було передбачено можливість надання громадянам земельних ділянок у довічне успадковуване володіння. 
Частинами першими статей 6, 22 та 23 Земельного кодексу Української РСР (у редакції від 18 грудня 1990 року № 561-XII) було встановлено, що у довічне успадковуване володіння земля надавалася громадянам Української РСР для: ведення селянського (фермерського господарства); ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель; садівництва; дачного і гаражного будівництва; традиційних народних промислів; у разі одержання у спадщину жилого будинку або його придбання. Право володіння (довічне успадковане володіння та постійне володіння) або право користування наданою земельною ділянкою виникали після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право володіння або право постійного користування землею посвідчувалося державними актами, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, районними, міськими радами народних депутатів.
Стаття 14 Закону Української РСР «Про власність» (у редакції від 7 лютого 1991 року № 697-XII) передбачала, що для ведення селянського (фермерського) й особистого підсобного господарства, садівництва, будівництва та обслуговування жилих будинків і задоволення інших потреб, передбачених законом, громадянам надається земля у довічне успадковуване володіння. 
Згідно із ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про селянське (фермерське) господарство» (у редакції від 20.12.1991, яка діяла на час отримання відповідачем земельної ділянки) земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства надаються громадянам за їх бажанням у довічне успадковуване володіння, приватну власність або в оренду. Право приватної власності на земельну ділянку селянським (фермерським) господарством може набуватись після шести років володіння нею.
У ст. 6 цього ж Закону зазначено, що для ведення селянського (фермерського) господарства надаються у довічне успадковуване володіння і приватну власність земельні ділянки, розмір яких не повинен перевищувати 50 гектарів сільськогосподарських угідь і 100 гектарів усіх земель. Конкретні розміри земельних ділянок громадян, які ведуть селянське (фермерське) господарство, в межах норм, встановлених частиною першою цієї статті, визначають районні, міські Ради народних депутатів диференційовано, з урахуванням регіональних особливостей, спеціалізації і можливостей обробітку наданих земель переважно членами селянського (фермерського) господарства.
Частина 1 статті 6 Земельного кодексу України (у редакції від 13 березня 1992 року № 561-XII) зазначає, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для ведення селянського (фермерського) господарства.
У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.
Відповідно до частини п`ятої та шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
У правовій позиції Великої Палати Верховного Суду згідно з Постановою від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц[1] зазначено, що передбачені законом особливості надання фізичній особі земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства підтверджують те, що таку ділянку можна було безоплатно отримати лише для створення відповідного господарства, після чого її використання можливе було тільки для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто для вироблення, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року (далі - Закон № 2009-XII). Таку діяльність здійснює саме селянське (фермерське) господарство, а не його засновник. Іншими словами, після набуття засновником селянського (фермерського) господарства права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства та проведення державної реєстрації останнього постійним користувачем зазначеної ділянки стає селянське (фермерське) господарство (цей висновок не стосується права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення такого господарства; оскільки таке право є успадковуваним, тобто передається у спадщину, то воно залишається у володінні фізичної особи і після створення селянського (фермерського) господарства, про що Велика Палата Верховного Суду вказала у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17) … З моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав саме для ведення такого господарства його засновник, переходить до цього господарства. Тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство (фермерського) господарства як юридичної особи право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав саме для ведення такого господарства його засновник, переходить до цього господарства. Тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство.
У правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17, серед іншого, Верховний Суд виснував, що за змістом ст.ст. 6, 50 ЗК України 18 грудня 1990 року N 561-XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. 
Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України N 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.
ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою.
При цьому відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.
П. 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.
У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.
Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог ч. 2 ст. 14, ч. 2 ст. 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.
Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:
п. 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;
п. 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.
З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння.
Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (ч. 1 ст. 388 ЦК України).
Держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо: 1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років; 2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років. Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною (ч. 2 ст. 388 ЦК України).
Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало: а) до об`єктів критичної інфраструктури; б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; в) до об`єктів та земель оборони; г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння; ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння; д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації (ч. 3 ст. 388 ЦК України).
Верховний Суд у постанові від 29 травня 2024 року у справі № 910/5808/20 дійшов висновку, що при застосуванні положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції у відносинах між боржником-позивачем та добросовісними набувачами суди повинні встановити підстави набуття спірного майна добросовісним набувачем, значення такого майна для добросовісного набувача, співставити вартість цього майна з майновим станом особи-відповідача, а також встановити цільове призначення такого майна та обставини його використання добросовісним набувачем, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри, а також встановити інші обставини, які поза обґрунтованим сумнівом свідчитимуть про пропорційність втручання у мирне володіння майном добросовісного набувача. Так, оскільки як встановлено судом з урахуванням наведених висновків Великої Палати Верховного Суду (які є обов`язковими для врахування щодо застосування відповідних норм права згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України) прокурором обрано неналежні способи захисту порушених прав позивача, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову з наведених підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають: 1) право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на майбутній об`єкт нерухомості; 1^-1) спеціальне майнове право на об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості; 2) речові права на нерухоме майно, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; право довірчої власності на отриманий в управління об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості; узуфрукт державного майна; узуфрукт комунального майна; право відання державним майном; інші речові права відповідно до закону.
Згідно із п. 1 ст. 2 цього ж Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У листі Міністерства юстиції України № 153725/8.4.4/32-25 від 24.10.2025 серед іншого зазначено, що Мін`юстом доповнено словник типів документів такими документами, як «державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею» та «державний акт на право постійного володіння землею», а словник видів інших речових прав на нерухоме майно, похідних від права власності, – новими видами речових прав – «право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою» та «право постійного володіння земельною ділянкою». Ознайомитися з оновленими словниками Державного реєстру речових прав на нерухоме майно можна на офіційному вебсайті державного підприємства «Національні інформаційні системи» в розділі «Реєстри» (підрозділ «Державний реєстр речових прав на нерухоме майно», рубрика «Словники») (https://minjust.gov.ua/files/general/2025/11/24/20251124100130-50.pdf).

Оцінка доказів та висновки суду 
Позивач мотивує свій позов підставами набуття у власність земельних ділянок, які передбачені ЗУ ««Про фермерське господарство» від 19 червня 2003 року, проте виділялася спірна земельна ділянка ОСОБА_1 на підставі ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про селянське (фермерське) господарство» (у редакції від 20.12.1991).
Кіровоградська районна рада народних депутатів, діючи в межах своїх повноважень відповідно до ст. 12 Земельного кодексу Української РСР (у редакції від 18 грудня 1990 року № 561-XII), на підставі ст.ст. 5, 6 ЗУ «Про селянське (фермерське) господарство» (у редакції від 20.12.1991), надала у довічне успадковане володіння земельну ділянку загальною площею 48,0 га ОСОБА_1 для ведення селянського (фермерського) господарства. В подальшому у Державному акті від 1992 року зазначено, що Державний акт видано громадянину ОСОБА_1 , ділянка якого знаходиться на території Калинівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області України виконавчим комітетом Кіровоградської районної ради народних депутатів у тому, що за вказаним землекористувачем закріплюються в безстрокове і безоплатне користування 46,6 гектарів землі в межах згідно з планом землекористування, далі у акті зазначено, що земля надана у приватну власність для ведення селянського (фермерського) господарства. 
Суд зауважує, що Земельним кодексом УРСР (у редакції від 18 грудня 1990 року № 561-XII) передбачалося посвідчення державним актом права громадянина володіння або право постійного користування землею, проте не права власності. Взагалі за Земельним кодексом УРСР (у редакції від 18 грудня 1990 року № 561-XII) громадяни не могли отримати земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства у приватну власність. Тому для реалізації права громадян на ведення селянського (фермерського) господарства земельні ділянки надавалися у довічне успадковане володіння. 
Нова редакція Земельного кодексу Української РСР, викладена Законом України «Про внесення змін і доповнень до Земельного кодексу Української РСР» від 13 березня 1992 року № 2196-XII, та нова редакція ЗУ «Про селянське (фермерське) господарство», викладена ЗУ «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 22 червня 1993 року № 3312-XII, положень щодо надання права громадянам на довічне успадковуване володіння землею вже не містили. 
Не передбачають такої форми володіння землею, як довічне успадковуване володіння землею, і чинні на сьогодні Цивільний кодекс України, Земельний кодекс України, ЗУ «Про особисте селянське господарство» та інші нормативно-правові акти.
Суд звертає увагу на те, що виданий у 1992 році державний акт на спірну земельну ділянку ОСОБА_1 вказує, що земельна ділянка видана у приватну власність для ведення селянського (фермерського) господарства. Хоча рішенням Кіровоградської районної ради народних депутатів земля передавалася ОСОБА_1 у довічне успадковуване володіння. Передавати земельні ділянки у власність громадян для ведення селянського (фермерського) господарства районні ради були уповноважені після змін до Земельного кодексу України від 13.03.1992. 
У пункті 40 постанови Верховного Суду від 24 травня 2024 року № 380/16218/22 зазначено, що «підлягає державній реєстрації, оскільки наявність такого права (прим. - довічного успадкованого володіння земельною ділянкою) у позивача підтверджується судовим рішенням, у зв`язку з чим таке право підлягає державній реєстрації згідно з п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону №1952-IV». 
На реєстрацію саме такого речового права скеровує і наведений вище лист Міністерства юстиції України № 153725/8.4.4/32-25 від 24.10.2025. 
Отже, реєстрації підлягає право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою на фермерське (селянське) господарство, оскільки уповноважений орган наділив його саме таким речовим правом. 
Проте в той же час, суд зазначає, що речове право на спірну земельну ділянку ОСОБА_1 отримав на підставі діючого на той час законодавства безвідплатно. Кіровоградська районна рада станом на 06.03.1992 була управомоченим відчужувачем земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, а ОСОБА_1 належним набувачем. Тому володіння ОСОБА_1 вказаною земельною ділянкою є законним і вона не може бути витребувана на підставі ст. 388 ЦК України. 
Отже, підстави для задоволення позову Первозванівської сільської ради відсутні. 
Розподіл судових витрат
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд відмовляє у позові, то судовий збір, сплачений позивачем, залишає за позивачем. 
Зважаючи на заяву відповідачів, викладену у відзиві на позовну заяву, питання щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу на цей час судом не вирішується.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4-5, 7, 10, 12-13, 77-81, 95, 141, 235, 258-260, 263-265, 272, 273, 352, 354 ЦПК України, суд
ухвалив:
Відмовити у задоволенні позову Первозванівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області, інтереси якої представляє ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , Фермерського господарства Сагуна Ростислава Івановича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, державний реєстратор прав на нерухоме майно Урсатій Антон Юрійович, про витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки. 
Судовий збір віднести на рахунок позивача.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст. 358 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

В порядку п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України зазначаються наступні реквізити сторін та інших учасників справи:
позивач - Первозванівська сільська рада Кропивницького району Кіровоградської області, адреса: 27652, Кіровоградська область, Кропивницький район, с. Первозванівка, вул. Гагаріна, б.1, код ЄДРПОУ 04365098;
відповідач 1 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;
відповідач 2 - Фермерське господарство Сагуна Ростислава Івановича, ЄДРПОУ 22218068, адреса: Кіровоградська область, Кропивницький район, с. Калинівка, вул. Інгульська, б.42;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державний реєстратор прав на нерухоме майно Урсатій Антон Юрійович, адреса: 25014, м. Кропивницький, вул. Дарвіна, б.25.

Суддя О.О.Квітка