ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2026 року 
м. Київ

cправа № 917/1296/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В., 
секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Пестицид"
на рішення Господарського суду Полтавської області від 30.01.2026 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 14.04.2026 у справі
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Пестицид"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Ворскла"
про розірвання договору та стягнення 248 958,44 грн.

У судове засіданні представники сторін не з`явилися.

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень
1.1. У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро-Пестицид" (далі - позивач та/або ТОВ "Агро-Пестицид") звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Ворскла" (далі - відповідач та/або ТОВ "ФК "Ворскла") про розірвання договору на надання рекламних послуг від 01.03.2025 № 06/03-25-1, укладеного між сторонами, та стягнення вартості наданих послуг у розмірі 248 958,44 грн, а саме: 220 000,00 грн сплачених за договором на надання рекламних послуг від 01.03.2025 № 06/03-25-1, 17 549,44 грн - 3 % річних та 11 409,00 грн - інфляційних втрат.
1.2. Позовні вимоги із посиланням, зокрема, на положення статей 651, 653, 901, 907, 906 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) обґрунтовані тим, що відповідач повністю не виконав (не приступив до виконання) своїх договірних зобов`язань за договором на надання рекламних послуг від 01.03.2025 № 06/03-25-1 (далі - договір від 01.03.2025 № 06/03-25-1), що є істотним порушенням відповідачем цього договору та позбавило позивача значною мірою того, на що він розраховував при його укладенні.
1.3. Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивач підписав всі акти виконаних робіт на надання рекламних послуг, проте дати актів фактично формальні - датовані останнім днем місяця. Жодних заперечень щодо виконання договору від 01.03.2025 № 06/03-25-1 до відповідача раніше не надходило. Навпаки, позивач демонстрував свою зацікавленість у виконанні цього договору.
Розміщення реклами позивач при огляді не побачив, оскільки він не знав, де вона розташована, та не оглядав лед-панель, оскільки при огляді був відсутній представник відповідача через те, що у запропонований час огляду відповідач не міг забезпечити таку участь представника. При цьому на сайті https://vorskla.com.ua/ й досі є реклама позивача. 
2. Фактичні обставини справи, встановлені судами
2.1. Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, 01.03.2025 позивач у справі, ТОВ "Агро-Пестицид", та відповідач, ТОВ "ФК "Ворскла", уклали між собою договір на надання рекламних послуг № 06/03/25-01 строком дії до 30.06.2025 з можливістю пролонгації на той самий строк (преамбула та пункт 10.3 договору від 01.03.2025 № 06/03-25-1).
Предметом договору є зобов`язання відповідача (виконавець за договором) надати позивачу (замовник за договором) рекламні послуги на умовах та в порядку договору, а також зобов`язання позивача прийняти та оплатити ці послуги (пункт 1.1 договору від 01.03.2025 № 06/03-25-1).
Конкретний перелік послуг вказується в додатках і актах виконаних робі, які є невід`ємною частиною договору (пункт 1.2 договору від 01.03.2025 № 06/03-25-1).
З умов договору від 01.03.2025 № 06/03-25-1 вбачається, що сторони спору узгодили між собою таке:
- відповідач зобов`язаний надати позивачу послуги у термін із 01.03.2025 до 30.06.2025 (період футбольного сезону) (пункт 2.1 договору від 01.03.2025 № 06/03-25-1);
- загальна вартість послуг за договором складає 537 900,00 грн, у тому числі ПДВ за весь період надання послуг, що в один місяць становить 134 475, 00 грн, в т.ч. ПДВ (пункт 3.1 договору від 01.03.2025 № 06/03-25-1);
- оплата за один календарний місяць відбувається до 10 (десятого) числа кожного місяця надання послуг, незалежно від факту надання рахунку відповідачем (пункт 3.2 договору від 01.03.2025 № 06/03-25-1);
- по завершенню надання послуг виконавець щомісяця надає замовнику 2 примірники акта прийому-передачі наданих послуг. Замовник зобов`язаний протягом 5-ти робочих днів розглянути зазначені акти та підписати їх. За наявності у замовника претензій до виконавця стосовно якості або кількості наданих послуг - надати виконавцю вмотивовану відмову від підписання акта (пункт 4.2 договору від 01.03.2025 № 06/03-25-1).
Умовами договору сторони також визначили відповідальність сторін за його порушення. Зокрема, виконавець за порушення погоджених строків надання послуг має сплатити замовнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від їх вартості за кожен день прострочення, а за несвоєчасну оплату послуг замовником виконавцю першому нараховується пеня у такому ж розмірі від суми боргу за кожен день прострочення, та ін. (пункти 5.1, 5.2 договору від 01.03.2025 № 06/03-25-1).
Також сторони спору узгодили між собою, що цей договір може бути розірваний в односторонньому порядку, при цьому повідомлення про розірвання повинно бути надане за один місяць до припинення дії договору (пункт 7.2 договору від 01.03.2025 № 06/03-25-1).
Із матеріалів справи вбачається, що позивач сплатив на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 220 000,00 грн за договором від 01.03.2025 № 06/03-25-1, що підтверджується платіжними інструкціями від 07.03.2025 № 232 та від 09.04.2025 № 260.
У свою чергу суди попередніх інстанцій установили, що відповідач надав позивачу рекламні послуги з розміщення символіки ТОВ "Агро-Пестицид" на банері та лед-панелі (місце розташування банера - стадіон "Ворскла" ім. О. Бутовського, м. Полтава, майдан Незалежності, 16; розмір банерів 2.5 м х 3 м (3 шт), 8 м х 2,5 м, 5 м х 5 м та інформаційна лед-панель) за період березень - червень 2025 року на загальну суму 537 475,00 грн, зокрема, 134 475,00 грн щомісячно, що вбачається з наявних у матеріалах справи актів виконаних робіт від 31.03.2025, 30.04.2025, 31.05.2025, 30.06.2025.
Зазначені акти підписані з боку позивача та відповідача та скріплені печатками.
Проте 26.06.2025 позивач направив відповідачу претензію № 1 з вимогою про повернення сплачених позивачем коштів в сумі 220 000,00 грн на свій рахунок, у зв`язку з ненаданням визначених договором послуг та, як наслідок, понесенням збитків.
Також 26.06.2025 позивач направив відповідачу заяву про розірвання договору в порядку пункту 10.4 договору та повідомлення про проведення огляду місця надання послуг.
Обставини невиконання умов договору від 01.03.2025 № 06/03-25-1 та вимог позивача з повернення коштів за цим договором стали підставою для звернення позивача до суду з позовом, який розглядається у цій справі.
3. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3.1. Господарський суд Полтавської області рішенням від 30.01.2026 у справі № 917/1296/25 (суддя Байджук Ю .С.), залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 14.04.2026 (Слободін М. М. - головуючий, судді: Гребенюк Н. В., Шутенко І. А.) у задоволені позову відмовив.
3.2. Приймаючи рішення, суд першої інстанції, із висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виснував про недоведеність позивачем порушення договору від 01.03.2025 № 06/03-25-1 з боку відповідача з огляду на те, що виконання робіт за цим договором підтверджується підписаними між сторонами актами виконаних робіт від 31.03.2025, 30.04.2025, 31.05.2025, 30.06.2025 та частковою оплатою послуг, наданих за цим договором.
При цьому суд апеляційної інстанції відхилив доводи позивача про те, що розміщення реклами позивач при огляді не побачив, оскільки через відсутність у договорі від 01.03.2025 № 06/03-25-1 чітких умов трансляції реклами (місця, часу й тривалості) неможливо перевірити її наявність, а наданий відеозапис охоплює лише частину території й не є достатнім доказом.
4. Короткий зміст касаційної скарги і заперечення на неї
4.1. Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Полтавської області від 30.01.2026 та постановою Східного апеляційного господарського суду від 14.04.2026 у справі № 917/1296/25, позивач звернувся із касаційною скаргою, в якій просить: ці рішення та постанову скасувати, ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі; справу розглядати за обов`язкової участі представника позивача; судові витрати покласти на відповідача.
4.2. Касаційне провадження відкрито на підставах, визначених у пунктах 1, 3, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
4.3. На переконання скаржника, при ухваленні оскаржуваної постанови судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема положення статей 901, 903, 906 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також порушено норми процесуального права, зокрема статей 73, 74, 76, 77, 79, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), без врахування висновків щодо їх застосування, викладених Верховним Судом у постановах від 28.07.2022 у справі № 911/95/20, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 та від 05.10.2023 у справі № 911/1981/20.
4.4. Скаржник також наголошує на відсутності правового висновку Верховного Суду щодо застосування положень статті 1212 ЦК України у випадку, коли договір про надання послуг, за яким виконавець отримав оплату, але фактично не надав послуг, розривається в судовому порядку, зокрема, чи є розірвання договору достатньою підставою для повернення коштів як безпідставно набутих.
Також скаржник зазначає, що є помилковим висновок суду апеляційної інстанції щодо застосування доктрини venire contra factum proprium ("заборони суперечливої поведінки") та неможливості для позивача надалі заперечувати факт надання послуг після підписання актів.
Суд не врахував, що позивач, підписуючи акти на початковому етапі виконання договору від 01.03.2025 № 06/03-25-1, діяв добросовісно та розраховував на належне виконання відповідачем своїх зобов`язань у майбутньому. Після встановлення фактичної відсутності рекламних послуг позивач невідкладно звернувся до відповідача з письмовою претензією про повернення коштів.
Таким чином, поведінка позивача не є суперечливою, а навпаки свідчить про послідовне реагування на порушення відповідачем умов договору від 01.03.2025 № 06/03-25-1. Водночас відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо меж застосування доктрини venire contra factum proprium у правовідносинах, де наявні підписані акти, однак існують докази, що спростовують реальність господарської операції.
4.5. Щодо порушення норм процесуального права (пункт 4 частина друга статті 287 ГПК України) скаржник звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції вимог процесуального закону, а саме положень статей 73, 74, 77, 78, 79, 86, 236 ГПК України не дотримався, зокрема: не дослідив та не надав належної оцінки істотним суперечностям між доказами у справі; не дослідив, за яких обставин було підписано акт від 30.06.2025 після направлення претензії 26.06.2025 про ненадання послуг; не надав оцінки суперечності між претензією про ненадання послуг та подальшим підписанням акта про їх належне виконання; фактично поклав на позивача обов`язок доведення негативного факту - відсутності реклами на всій території стадіону, що суперечить положенням статті 74 ГПК України та правовій позиції Верховного Суду у справі № 911/1981/20; не застосував стандарту доказування "більш вірогідних доказів" (стаття 79 ГПК України); не порівняв доказів сторін, наявності формально підписаних актів з одного боку, та відсутності будь-яких доказів реального надання послуг відповідачем, а також фото- та відеофіксацію відсутності реклами з іншого; ухвалив рішення на підставі припущень, а не належних та допустимих доказів; не забезпечив повного та всебічного встановлення фактичних обставин справи.
5. Позиція Верховного Суду 
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
5.2. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, касаційний господарський суд переглядає оскаржувані рішення та постанову в межах доводів та вимог касаційної скарги.
5.3. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 626, 628, 629 ЦК України).
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
При цьому, у статті 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Водночас сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (стаття 628 ЦК України).
Тобто із системного аналізу наведених норм випливає, що договір, будучи обов`язковим для виконання, поєднує в собі погоджені на розсуд сторін умови та обов`язкові вимоги цивільного законодавства, при цьому сторони наділені правом відступати від положень закону для самостійного врегулювання відносин, якщо тільки така заборона прямо не встановлена актом або не випливає з його змісту чи суті самих відносин.
З обставин цієї справи вбачається, що договір від 01.03.2025 № 06/03-25-1, який сторони спору уклали у цій справі, має характерні ознаки договору надання послуг.
Відповідно до норм закону за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами (статті 901, 905 ЦК України).
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 903 ЦК України).
Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами (стаття 905 ЦК України).
Договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін.
Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.
У свою чергу норми ЦК України регулюють загальний порядок розірвання договору, зокрема: зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є, відповідно, розірваним або зміненим (стаття 651 ЦК України).
Отже, з аналізу наведених норм, договір може бути розірваним в односторонньому порядку, якщо сторони про це домовилися в договорі, і про інше не має прямої вказівки у законі.
Так, згідно із предметом позову позивач просить розірвати договір від 01.03.2025 № 06/03-25-1, укладений із відповідачем, посилаючись на істотне порушення умов цього договору відповідачем, яке полягає у його невиконанні, зокрема: ненадання відповідачем рекламних послуг, узгоджених між сторонами, з моменту укладення договору, позбавивши тим самим позивача того, на що останній розраховував. У зв`язку із цим позивач просив стягнути сплачені ним відповідачу за договором від 01.03.2025 № 06/03-25-1 кошти, а також інфляційні втрати та 3 % річних.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, сторони спору узгодили між собою, що договір від 01.03.2025 № 06/03-25-1 може бути розірваний в односторонньому порядку, при цьому повідомлення про розірвання повинно бути надане за один місяць до припинення дії договору (пункт 7.2 договору від 01.03.2025 № 06/03-25-1, пункт 2.5 рішення).
Судами попередніх інстанцій установлено, що ця умова позивачем не виконана - повідомлення про розірвання договору в межах строку дії договору від 01.03.2025 № 06/03-25-1 ним взагалі не направлялося, а надіслана позивачем до відповідача заява від 26.06.2025 за своєю юридичною суттю є відмовою від пролонгації договору на майбутнє.
При цьому судами установлено, що по завершенню надання послуг виконавець щомісяця надає замовнику 2 примірники акта прийому-передачі наданих послуг. Замовник зобов`язаний протягом 5-ти робочих днів розглянути зазначені акти та підписати їх. За наявності у замовника претензій до виконавця стосовно якості або кількості наданих послуг, надати виконавцю вмотивовану відмову від підписання акта (пункт 4.2 договору від 01.03.2025 № 06/03-25-1).
У контексті наведеного варто зазначити, що Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що обов`язок прийняти виконані роботи, а у випадку виявлення недоліків робіт негайно про них заявити (у тому числі шляхом мотивованої відмови від підписання акта виконаних робіт) законом покладений саме на замовника (такі висновки наведені в постановах Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 917/1489/18, від 18.07.2019 у справі № 910/6491/18, від 19.06.2019 у справі № 910/11191/18).
Проте, вирішуючи спір у цій справі, господарські суди попередніх інстанцій встановили, що позивач здійснив дії, які свідчать про прийняття ним виконання за договором від 01.03.2025 № 06/03-25-1, зокрема: підписав акти виконаних робіт на надання рекламних послуг від 31.03.2025, 30.04.2025, 31.05.2025, 30.06.2025, а також частково сплатив грошові кошти (всього 220 000,00 грн) на оплату цих послуг.
Водночас з обставин цієї справи вбачається, що акти виконаних робіт на надання рекламних послуг від 31.03.2025, 30.04.2025, 31.05.2025, 30.06.2025 підписані уповноваженими особами без зауважень, скріплені печатками сторін.
При цьому судами попередніх інстанцій установлено, що правом на розірвання договору від 01.03.2025 № 06/03-25-1 за весь цей період позивач не скористався.
Досліджуючи аргументи та докази, надані позивачем щодо ненадання послуг за договором від 01.03.2025 № 06/03-25-1 у червні 2025 року, суди попередніх інстанцій установили, що з акта огляду місця надання послуг за договором від 01.03.2025 № 06/03-25-1 і фото- та відеофайлів вбачається відсутність банерів ТОВ "Агро-Пестицид" на внутрішній частині стадіону "Ворскла" та його зовнішній частині, а також на фасаді біля головного входу.
Зафіксована на відео територія стадіону вочевидь не містить рекламних банерів позивача. Втім суд апеляційної інстанції вказав, що може допускати їх наявність у будь-якій іншій погодженій між сторонами частині стадіону, яку встановити з наявних у матеріалах справи доказів не можливо, оскільки сторони узгодили розташування реклами загальними словами стадіон "Ворскла", лед-панель".
Так, апеляційний господарський суд врахував пояснення сторін про те, що позивач розміщення реклами при огляді не побачив, оскільки не знав, де вона розташована, та не оглядав безпосередньо лед-панель, оскільки при огляді був відсутній представник відповідача через те, що у запропонований час огляду відповідач не міг забезпечити таку участь представника. При цьому на сайті https://vorskla.com.ua/ й досі є реклама позивача.
Оцінюючи ці обставини, суд апеляційної інстанції доцільно вказав, що порядок надання послуги сторони встановлюють в договорі на власний розсуд і несуть усі ризики, пов`язані із недостатньою регламентацію місця розміщення реклами, визначення конкретних лед-панелей, часу та тривалості трансляції реклами тощо. 
За відсутності цих умов у договорі апеляційний господарський суд критично оцінив твердження позивача про те, що його представники "не бачили реклами", оскільки невідомо, де саме слід перевіряти наявність реклами - на яких панелях, в яку годину дня, з якою періодичністю чи тривалістю.
До того ж, як зауважує апеляційний господарський суд із відеофайлу, наданого позивачем, вбачається, що на відео зафіксована не вся територія відповідача, а це вказує на те, що такий доказ не є достатнім для доведення обставини, на які посилається позивач.
Суди врахували той факт, що позивач не може спростовувати власноруч подані ним докази (акти приймання виконаних послуг). Зазначаючи про підписання актів про прийняття виконання за угодою, представник позивача пояснив, що "позивач сподівався на належне виконання умов договору відповідачем і підписав такі акти "авансом"". Між тим сторона, вчиняючи такі дії на свій страх і ризик, несе усі негативні наслідки невиконання угоди іншою стороною. Оскільки вказані акти не спростовані і не визнані недійними, задоволення позову є неможливим, адже предметом договору від 01.03.2025 № 06/03-25-1 є послуги, які споживаються в момент їх надання. Навіть у разі розірвання договору, предметом якого є послуги, що споживаються в момент їх надання, стягнення коштів є неможливим, тому що цей вид послуг вважається повністю спожитим у момент їх надання.
Отже, констатуючи факт недостатності доказів, які свідчать про ненадання рекламних послуг відповідачем позивачу, а також у зв`язку з превалюванням одних доказів над іншими, а саме наявності у справі підписаних з обох сторін договору від 01.03.2025 № 06/03-25-1 актів приймання-передачі наданих рекламних послуг без зауважень, суди обґрунтовано виснували, що позивач не довів порушення договору від 01.03.2025 № 06/03-25-1 з боку відповідача, і це є підставою для відмови у позові як про його розірвання, так і для стягнення 220 000,00 грн, сплачених на виконання умов цього договору. 
Щодо посилань скаржника на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 28.07.2022 у справі № 911/95/20, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 та від 05.10.2023 у справі № 911/1981/20, як на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то вони відхиляються колегією суддів з огляду на таке. Правова позиція у справі № 911/1981/20 стосується передання-прийняття робіт на підставі акта, підписаного в односторонньому порядку, тоді як у справі, що розглядається, акти наданих послуг (виконаних робіт) підписані обома сторонами без жодних зауважень. Водночас висновки у справах № 911/95/20 (про стягнення заборгованості) та № 910/12787/17 (про визнання недійсними пунктів договорів) є нерелевантними до спірних правовідносин, оскільки вказані справи не є подібними ні за предметом спору, ні за матеріально-правовим регулюванням.
Також варто звернути увагу на те, що позаяк стаття 1212 ЦК України не визначалася позивачем як підстава позову та не застосовувалася судами попередніх інстанцій при вирішенні цього спору, аргументи скаржника про необхідність формування правового висновку щодо цієї норми колегією суддів відхиляються за безпідставністю. Суд касаційної інстанції не формує правових висновків щодо норм права, які не були предметом розгляду та правової оцінки в оскаржуваних судових рішеннях.
Щодо доводів скаржника про наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, у зв`язку з відсутністю висновку Верховного Суду щодо меж застосування доктрини venire contra factum proprium у подібних правовідносинах, колегія суддів зазначає таке. Вказана процесуальна норма передбачає можливість формування висновку виключно щодо застосування норми права (закону чи іншого нормативно-правового акта). Натомість доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) за своєю правовою природою є загальним принципом права (елементом принципу добросовісності), а не конкретною нормою матеріального права. З огляду на це у Верховного Суду відсутні процесуальні підстави для формування самостійного правового висновку щодо застосування цієї доктрини в межах пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, а доводи скаржника в цій частині є безпідставними. Більше того, питання реальності господарських операцій за наявності підписаних актів належить до сфери оцінки доказів і встановлення фактичних обставин справи, що здійснюється судами попередніх інстанцій на підставі чинних норм процесуального та матеріального права. Вимога скаржника сформувати висновок щодо застосування доктрини, а не конкретної правової норми суперечить визначеним законом межам касаційного розгляду.
Таким чином, підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду, що виключає можливість скасування оскаржуваних судових рішень з наведених підстав.
Стосовно підстави касаційного оскарження за пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, відповідно до якого підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу, слід зазначити таке.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
Оскільки у цій справі не підтвердилася визначена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України, колегія суддів не вбачає правових підстав для розгляду доводів його касаційної скарги за пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України.
Наведене узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду, зокрема від 12.10.2021 у справі № 905/1750/19, від 20.05.2021 у справі № 905/1751/19, від 12.10.2021 у справі № 905/1750/19, від 20.05.2021 у справі № 905/1751/19, від 02.12.2021 у справі № 922/3363/20, від 16.12.2021 у справі № 910/18264/20 та від 13.01.2022 у справі № 922/2447/21 та інших.
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
6.2. Згідно з положеннями статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
6.3. Враховуючи викладене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
7. Розподіл судових витрат
7.1. З огляду на висновок Верховного Суду про залишення касаційної скарги без задоволення судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Пестицид" залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Полтавської області від 30.01.2026 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 14.04.2026 у справі № 917/1296/25 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ