ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/2785/23 Головуючий суддя І інстанції Проценко Л. Г.
Провадження № 22-ц/818/388/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про визнання шлюбного договору недійсним

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 серпня 2026 року        м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Кружиліної О.А., Люшні А.І,, 
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є., Холод М.В., 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 - адвоката Виноградова Володимира Олексійовича на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2023 року, по справі № 642/2785/23, за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_2 , третя особа: Другий відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання шлюбу недійсним, -
в с т а н о в и в :
У травні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа – Другий відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання шлюбу недійсним
Позовна заява обґрунтована тим, з 28 травня 1978 року по 07 березня 1997 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 .
Вказувала, що з липня 1996 року вони проживали окремо, але в одній квартирі, яку приватизували у 1997 році на четверо співвласників – неї, ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_2 та їх двох дітей – ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
У 1998-1999 році від сестри відповідача, яка мешкала у Ізраїлі, надійшла пропозиція переїхати разом з дітьми до неї на постійне місце проживання, але для цього потрібна була згода ОСОБА_2 як батька їх спільних дітей. Відповідач пообіцяв надати таку згоду на умові, що він також переїде до Ізраїлю як її чоловік, оскільки іншим шляхом він не мав змоги отримати громадянство Ізраїлю у спрощеному порядку. Відповідач запропонував їй укласти фіктивний шлюб з метою спільного переїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю.
31 липня 1999 року сторони уклали фіктивний шлюб без реального наміру створити сім`ю і набуття прав та обов`язків подружжя. З часу укладення шлюбу вони мешкали окремо, збирали документи для виїзду за кордон, але змогли здійснити переїзд через відсутність дозволу від родича на виїзд онука разом з їх дочкою.
Вказувала, що з 2005 року проживала з іншою особою – ОСОБА_5 як чоловік і жінка.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просила суд визнати недійсним шлюб, зареєстрований між нею та ОСОБА_2 31 липня 1999 року Ленінським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, актовий запис № 300, у зв`язку з його фіктивністю та скасувати вказаний актовий запис.
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 31 липня 1999 року Ленінським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, актовий запис № 300 (свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 ) - визнано недійсним від дня його державної реєстрації у зв`язку з його фіктивністю.
У задоволенні решти вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі від 18 червня 2024 року ОСОБА_1 , яка не була залучена до участі у справі, наполягає, що рішенням суду від 08 серпня 2023 року було вирішено питання про її права та обов`язки, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
На підтвердження права на апеляційне оскарження вказує, що ОСОБА_1 є донькою та спадкоємицею першої черги після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Звертає увагу, що позивачка через два місяці після смерті її батька звернулась до суду з цим позовом про визнання про визнання шлюбу недійсним з дня його державної реєстрації у зв`язку з його фіктивністю. Після отримання рішення на свою користь позивачка без зволікань, 15.09.2023 звернулась до суду з новим позовом до апелянта ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з її батьком, визнання майна спільної сумісною власністю та визнання права власності на частку в спільному сумісному майні, зміну черговості спадкування з допущенням її до спадкування та визнання за нею права власності на частину спадкового майна, з посиланням на те, що начебто вона проживала із її батьком, ОСОБА_5 однією сім`єю з 2005 року – і по день його смерті. На день подачі скарги рішення суду у вказаній справі № 642/5329/23 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 триває та рішення не ухвалено.
Наполягає на тому, що такі дії свідчать про штучний характер позову, оскільки позов був поданий через тривалий строк, після 23 років з моменту державної реєстрації шлюбу, та лише через два місяці після смерті ОСОБА_5 . У подальшому рішення суду по цій справі було використано з метою встановлення факту спільного проживання з іншою особою, зміни черговості спадкування та заволодіння рухомим та нерухомим майном ОСОБА_5 .
Наполягає на тому, що строк на апеляційне оскарження вона пропустила з поважних причин, її представник ознайомився з повним текстом рішення по даній справі, в якій вона не брала участі, копія якого міститься у матеріалах іншої справи № 642/5329/23, лише під час ознайомлення з матеріалами іншої справи № 642/5329/23, - 11 червня 2024 року, після чого 18 червня 2024 року була подана апеляційна скарга.
Посилається на недоведеність позову, невідповідність висновків суду обставинам справи, необґрунтованість висновків суду, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
Звертає увагу, що згідно матеріалів справи під час спільного шлюбу 17.07.2018 позивач придбала квартиру, і при цьому у нотаріальному договорі зазначено, що цей договір укладений зі згоди її чоловіка. У подальшому 15.02.2019 позивачка згідного договору, укладеному у нотаріальній формі подарувала своїй доньці ОСОБА_3 квартиру, в якому також зазначено, що чоловік надав свою згоду.
У зв`язку з цим вказує на невідповідність доказам висновків суду про те, що сторони у спірному шлюбі не набували спільного майна.
Вважає, що у суду не було належних законних підстав для визнання шлюбу недійсним або фіктивним, оскільки всі висновки суду ґрунтуються лише на показаннях свідків, які не відповідають фактичним обставинам справи про те, що сторони проживали разом з двома спільними дітьми.
У відзиві на скаргу представниця позивачки ОСОБА_2 – адвокат Мозгова О.А. просить у задоволенні скарги відмовити, а рішення суду – залишити без змін.
Вказала, що апелянт зловживає правом на апеляцію, оскільки апелянт раніше дізналася про наявність рішення суду у даній справі, і зволікала з вчасним його оскарженням без поважних причин.
Вважає, що оскаржене рішення суду не стосується прав та обов`язків апелянта, а тому у неї немає законних підстав для його оскарження, а сама скарга є необґрунтованою.
Скарга розглядається судом апеляційної інстанції другий раз.
Постановою Харківського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2023 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постановою КЦС ВС від 28 травня 2025 року у цій справі № 642/2785/23 (провадження № 61-14207 св 24) було касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Мозгова Оксана Анатоліївна, задоволено частково; касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Постанову Харківського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
Касаційний суд у мотивах для скасування зазначив наступне.
Суд апеляційної інстанції після відкриття провадження у справі вирішив клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, проігнорувавши надані стороною позивача докази про те, що про існування оскаржуваного рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 було відомо у листопаді 2023 року, формально задовольнивши клопотання про поновлення строку.
Отже, суд апеляційної інстанції не встановив поважні причини пропуску значного строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, не з`ясував, чи наявні правові підстави для його поновлення, чи не свідчить таке поновлення про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.
Верховний Суд уважає, що суд апеляційної інстанції не навів обґрунтованого мотивування для поновлення строку на апеляційне оскарження.
Таким чином, у справі, яка переглядається Верховним Судом, суд апеляційної інстанції зробив передчасний висновок про поновлення строку на апеляційне оскарження, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції.
Відповідно до ст. 367, 417 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглянув справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, з урахуванням обов`язкових під час нового розгляду справи вищевказаних вказівок касаційного суду.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25 березня 2026 року було поновлено ОСОБА_1 , яка діє в особі адвоката Виноградова Володимира Олексійовича, процесуальний строк на подачу апеляційної скарги на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2023 року по справі № 642/2785/23.
У задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Мозгової Оксани Анатоліївни про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без розгляду - відмовлено.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції у визначених ст. 367 ЦПК України межах розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи. 
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення: 1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Наведеним вимогам рішення суду не відповідає.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з часу реєстрації шлюбу 31 липня 1999 року та до моменту звернення позивачки до суду з позовом у цій справі між сторонами були відсутні стосунки, притаманні подружжю, сторони проживали окремо та шлюбних відносин не підтримували, спільних дітей у цьому шлюбі не мали, жили кожен своїм життям, спільного господарства не вели та спільного бюджету не мали, один одного не утримували та спільного майна не набували. Вказані обставини підтвердили допитані у справі свідки.
Встановивши, що шлюб укладено сторонами без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання шлюбу недійсним з підстав фіктивності.
Проте погодитись з такими висновками суду не можна.
Спірні правовідносини врегульовані наступними нормами права.
Враховуючи те, що шлюб між сторонами укладено 31 липня 1999 року, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу про шлюб та сім`ю України в редакції, яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин.
Порядок та умови укладені шлюбу врегульовані Главою 4 Розділу ІІ КпШС України.
Відповідно до статті 15 КпШС України (чинного на час реєстрації оспорюваного шлюбу), для укладення шлюбу необхідна взаємна згода осіб, які одружуються, і досягнення ними шлюбного віку.
Шлюб укладається в державних органах запису актів громадянського стану (ч.1 ст.12 КпШС України). Припинення шлюбу регулювалося Главою 7 зазначеного Кодексу.
Згідно зі ст. 45 КпШС України шлюб може бути визнаний недійсним в разі порушення умов, встановлених статтями 15-17 цього Кодексу, а також в разі реєстрації шлюбу без наміру створити сім`ю (фіктивний шлюб). Визнання шлюбу недійсним провадиться в судовому порядку.
Встановлено, що при реєстрації шлюбу сторін, які на той час досягли шлюбного віку, не порушено умови, визначені статтями 15-17.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Статтею 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно із ч. 2 ст. 40 цього Кодексу шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і законами України.
За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності.
Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 28 травня 1978 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 міським відділом РАГС м. Харкова був зареєстрований шлюб, актовий запис № 1420.
У шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а. с. 7, 8).
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10 червня 1997 року, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а. с. 9).
07 березня 1997 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 20 серпня 1997 року, виданим Ленінським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, актовий запис № 99 (а. с. 6).
Із копій паспортів ОСОБА_2 та ОСОБА_2 установлено, що з 1978 року сторони були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 ; з 16 лютого 2012 року ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , а з 30 вересня 2019 року – по АДРЕСА_4 (а. с. 17-21).
31 липня 1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 повторно укладено шлюб, зареєстрований Ленінським відділом реєстрації актів громадянського стану в м. Харкові, актовий запис № 300 (а. с. 5).
Встановлено, що в період шлюбу ОСОБА_2 за згодою чоловіка ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 17 липня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г. О., придбала у власність квартиру АДРЕСА_5 (а. с. 110-111). Надання згоди на придбання ОСОБА_2 вказаного майна підтверджується заявою, справжність підпису ОСОБА_2 на якій засвідчено нотаріусом 17 липня 2018 року.
На підставі договору дарування від 15 лютого 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г. О. та зареєстрованого в реєстрі за № 186, ОСОБА_2 відчужила квартиру АДРЕСА_5 дочці ОСОБА_3 (а. с. 112-113).
У пункті 8 договору дарування від 15 лютого 2019 року зазначено, що чоловік дарувальника надав згодою на вчинення зазначеного правочину, що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом 15 лютого 2019 року.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такі обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку.
Відповідно до ч. 2 ст. 41 СК України при вирішенні спору про визнання шлюбу недійсним, суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Матеріали справи свідчать про те, що 31 липня 1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований Ленінським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, актовий запис №300 (а.с.30).
У період шлюбу ОСОБА_2 17.07.2018 року за згодою чоловіка уклала договір – купівлі продажу від квартири АДРЕСА_5 .
Надання згоди підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено 17.07.2018 року Чуприною Г.О. приватним нотаріусом ХМНО.
Крім того 15.02.2019 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_5 .
Для вчинення зазначеного правочину ОСОБА_2 отримала згоду чоловіка, що зазначено в п. 8 договору.
Станом на час повторної реєстрації шлюбу та до лютого 2012 року, сторони були зареєстровані за однією адресою в м. Харкові.
Той факт, що з 2012 року сторони були зареєстровані за різними адресами не свідчать про відсутність наміру укласти шлюб під час його реєстрації у 1999 році.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Сторони не надали доказів на підтвердження фіктивності укладеного між ними шлюбу. 
Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав і обов`язків подружжя.
Надаючи оцінку доказам у справі, суд першої інстанції всупереч нормі ст. 89 ЦПК України не надав належної оцінки вказаним доказів, які у своїй сукупності не містять відомостей про те, що під час повторного укладення шлюбу сторони насправді не бажали шлюбних відносин. Той факт, що вони на той час мешкали разом, та впродовж шлюбу тривалий час продовжували мешкати разом, у спільному шлюбі придбали квартиру за спільною згодою подружжя. Згодом за спільною згодою подружжя квартира була подарена їх доньці, - свідчить про наявність шлюбних відносин та спростовують доводи позову про те, що він був укладений фіктивно. Той факт, що за таких обставин, після тривалого шлюбу сторони могли втратити інтерес до його існування - апріорі не може бути законною підставою для його ретроспективного визнання фіктивним, а може бути лише причиною для його розірвання. 
За таких обставин визнання відповідачем позову не є законною підставою для висновку про фіктивність шлюбу.
Колегія суддів звертає увагу, що доводи позову про проживання позивачки з іншим чоловіком з 2005 року, стосуються подій зі спливом 6 років після повторного укладення шлюбу, а тому не може буди доказом відсутності реального наміру відновити сім`ю з відповідачем у 1999 році при реєстрації шлюбу.
Крім того колегія суддів зауважує, що з часу укладення між сторонами шлюбу 31.07.1999 року до часу звернення до суду із даним позовом пройшов значний час, близько 24 років.
Таким чином, суд першої інстанції всупереч вимог ст. 89 ЦПК України вказаних обставин не враховував, помилково не звернув уваги, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження реєстрації шлюбу між сторонами без їх реального наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя, або відсутності їх взаємної згоди на укладення шлюбу шляхом його реєстрації у 1999 році, а також тривалий час перебування сторін після реєстрації шлюбу.
Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання шлюбу недійсним, суперечить наявним у справі доказам, а тому його не можна визнати достатній мірі обґрунтованим.
Колегія суддів звертає увагу, що питання про фіктивність шлюбу, укладеного з відповідачем, постало лише після відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 . Наведені з цього приводу доводи скарги знайшли своє підтвердження у матеріалах справи.
З огляду на те, що апелянт є спадкоємцицею за законом після смерті ОСОБА_5 , а позивачкою після ухвалення оскаржуваного рішення подано позов до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільної сумісною власністю та визнання права власності на частку в спільному сумісному майні, зміну черговості спадкування, доводи апелянта про те, що оскаржуване рішення впливає на її права та обов`язки, відповідають фактичним обставинам справи.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позов про визнання шлюбу недійсним був поданий до суду зі спливом значного строку. Бажання зберегти сім`ю, про що заявив в суді відповідач, не є свідченням фіктивності їх шлюбу. Розумної поважної причини для такої затримки суду не було повідомлено. Колегія суддів у цьому контексті зауважує, що позов був поданий через два місця після смерті батька апелянта, батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а тому таку поведінку сторін вважає недобросовісною. 
Так, закон не захищає осіб, які намагається отримати вигоду через власні нечесні чи незаконні дії.При цьому ніхто не може мати користі з власного правопорушення чи обману. Особа втрачає право на судовий захист свого інтересу, навіть якщо формально закон на її боці. Сама собою суперечлива поведінка не заборонена. Заборона суперечливої поведінки не покликана покарати особу, яка діє суперечливо. Право блокується через очевидну несправедливість, що в конкретних ситуаціях може виникати в результаті суперечливої поведінки.
Суд відмовляє у захисті такого права, якщо поведінка позивача суперечить правилам добросовісності.
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці однієї сторони, за умови, що інша розумно на них покладається (постанова Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 914/1954/20).
Сутність зловживання правом полягає у недобросовісному вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, зокрема всупереч меті останнього. Заборона зловживання правом по суті випливає з властивості рівнозваженості, закладеної у принципі юридичної рівності учасників цивільних правовідносин (постанова Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі № 311/2145/19).
У даному випадку суспільство внаслідок тривалого перебування сторін у шлюбі, та їх публічної поведінки, розумно покладалося на те, що сторони перебувають у спільному шлюбі. А тому ухвалене по даній справі рішення надає спадкові права позивачці у разі визнання її спадкоємцем четвертої черги, що у свою чергу має юридичне значення для спадкових прав апелянта ОСОБА_1 .
Згідно ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом, ч. 6 ст. 13 ЦК України.
При цьому колегія суддів відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України також керується висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), а саме: «доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Зважуючи інтереси сторін та апелянта колегія суддів також звертає увагу, що сторони за обставин цієї справи не позбавлені права на розірвання шлюбу.
За таких обставин, та відповідно до наведеного правового обґрунтування колегія суддів вважає доведеними доводи скарги, які спростовують висновки суду першої інстанції
Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд порушив норми матеріального права, то відповідно о п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів скасовує оскаржене рішення суду повністю та ухвалює нове – про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст.367,368,374,376,381,382,383,384,389,390 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Виноградова Володимира Олексійовича задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 08 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_2 , третя особа: Другий відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання шлюбу недійсним відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1610,40 грн
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складений 05 серпня 2026 року.

Головуючий       В.Б. Яцина

Судді колегії      А.І. Люшня

О.А.Кружиліна