ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ

_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" серпня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 916/1842/26
Господарський суд Одеської області у складі судді Гута С.Ф.,
секретар судового засідання Борисова Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Комунальної установи "ОДЕСРЕКЛАМА" Одеської міської ради до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "НЬЮБІЛДІНГ" про стягнення 15224,45 грн заборгованості,
за участю представників учасників справи:
від позивача: Джига В.І., 
від відповідача: не з`явився,
зазначає наступне:
Комунальна установа "ОДЕСРЕКЛАМА" Одеської міської ради (надалі – Установа, Позивач), використовуючи підсистему “Електронний суд” Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, звернулась до Господарського суду Одеської області із позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "НЬЮБІЛДІНГ" (надалі – ТОВ "НЬЮБІЛДІНГ", Відповідач) 15224,45 грн сукупної заборгованості, з якої заборгованість з плати за тимчасове користування місцем розташування для розміщення зовнішньої реклами у сумі 9390,19 грн та пеню за неналежне виконання умов договору у сумі 5834,26 грн.
Фактичними підставами звернення із позовом до суду визначено те, що ТОВ "ГРАНД ІНВЕСТМЕНТ"/ в подальшому змінено назву на ТОВ "НЬЮБІЛДІНГ" порушено взяті на себе за укладеним 07.08.2018 договором на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів № 500-рд зобов`язання в частині своєчасного та остаточного внесення орендної плати упродовж 28.09.2018 – 21.06.2024 років, що наділяє правом вимагати стягнення 5834,26 грн нарахованої пені.
У той же час після припинення строку дії договору ТОВ "НЬЮБІЛДІНГ" не демонтовано встановленого рекламного засобу, продовжено його використання, а 15.07.2025 відчужено іншій особі, дозвіл на розміщення якого переоформлено 23 липня 2025 року.
Відтак, Установа наголошує на наявності права вимагати стягнення з ТОВ "НЬЮБІЛДІНГ" безпідставно збережених коштів обсягом 9390,19 грн, у зв`язку із використанням рекламного засобу упродовж 22.06.2024-22.07.2025 за відсутності укладеного договору на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Господарського суду Одеської області від 14.05.2026 позовній заяві Установи присвоєно єдиний унікальний номер судової справи – 916/1842/26 та визначено суддю Гута С.Ф. для її подальшого розгляду.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.05.2026 прийнято позовну заяву Установи до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/1842/26, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 16 червня 2026 року.
Надіслана ТОВ "НЬЮБІЛДІНГ" на зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адресу копія ухвали про відкриття провадження у справі повернулась неврученою із відміткою поштової установи про відсутність адресата за вказаною адресою.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.06.2026 відкладено розгляд справи на 14 липня 2026 року.
Надіслана ТОВ "НЬЮБІЛДІНГ" на зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адресу копія ухвали від 16.06.2026 повернулась неврученою із відміткою поштової установи про відсутність адресата за вказаною адресою.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 14.07.2026 відкладено розгляд справи на 11 серпня 2026 року.
Надіслана ТОВ "НЬЮБІЛДІНГ" на зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адресу копія ухвали від 14.07.2026 повернулась неврученою із відміткою поштової установи про відсутність адресата за вказаною адресою.
Судом забезпечено право участі представника Установи у засіданнях суду в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду після звернення із відповідним клопотанням.
Частинами 1 та 2 статті 2 ГПК України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
В свою чергу, частиною 3 статті 2 ГПК України встановлено, що одним із основних засад (принципів) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом.
Відповідно до положень статті 114 ГПК України суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку “розумності строку” розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
Європейський суд щодо тлумачення положення “розумний строк” в рішенні у справі “Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства” роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).
Враховуючи вищенаведене, з метою дотримання принципів диспозитивності, змагальності сторін, рівності сторін перед законом та судом, з метою надання можливості Відповідачу реалізувати наявні процесуальні права на викладення позиції, судом розглянуто справу в межах розумного строку.
У призначене на 11.08.2026 судове засідання представник ТОВ "НЬЮБІЛДІНГ" не з`явився, підстав неявки представника суду не повідомлено.
Положеннями частини 4 статті 120 ГПК України передбачено, що ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Кузнецов та інші проти Російської Федерації” зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи “Серявін та інші проти України”, “Проніна проти України”), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, використовуються для ідентифікації юридичної особи або її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, фізичної особи - підприємця, у тому числі під час провадження ними господарської діяльності та відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах (частини 1 та 4 статті 10 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань”).
Частиною 2 статті 27 ГПК України встановлено, що для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи-підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Відповідно до пункту 5 частини 6 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. 
Виходячи зі змісту статей 120,242 ГПК, пунктів 11,17,99,116,117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною (наявність такої адреси в ЄДР прирівнюється до повідомлення такої адреси стороною), і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17.11.2021 у справі № 908/1724/19, від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19 та від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17.
Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б, від 21.01.2021 у справі № 910/16249/19, від 19.05.2021 у справі № 910/16033/20, від 20.07.2021 у справі № 916/1178/20, від 07.09.2022 у справі № 910/10569/21).
Окрім того, у відповідності до приписів пункту 76 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 із змінами, для отримання поштових відправлень користувачі послуг поштового зв`язку повинні забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимог Закону України “Про поштовий зв`язок”, цих Правил. 
Ухвали Господарського суду Одеської області надсилались на адресу ТОВ "НЬЮБІЛДІНГ", зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, проте отримання їх Відповідачем залежить від суб`єктивної поведінки останнього, відтак надіслана кореспонденція суду вважається врученою належним чином, а Відповідач – обізнаним про призначенні судові засідання.
Додатково, у даному випадку суд враховує, що за приписами частини 1 статті 9 ГПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.
Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.
Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").
В процесі розгляду справи Господарським судом Одеської області, у відповідності до пункту 4 частини 5 статті 13 ГПК України, створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. 
Письмового відзиву від ТОВ "НЬЮБІЛДІНГ" до Господарського суду Одеської області як і інших клопотань або заяв не надходило, у зв`язку з чим, у відповідності до частини 4 статті 13 та частини 9 статті 165 ГПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
В процесі розгляду справи представник Установи підтримував заявлені позовні вимоги та наполягав на задоволенні позову в повному обсязі.
11 серпня 2026 року в судовому засіданні судом проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення. Повідомлено, що повне рішення буде складено 14 серпня 2026 року.
Приписами статті 14 ГПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Дослідивши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані докази, суд встановив: 
21 червня 2012 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради видано ТОВ "ГРАНД ІНВЕСТМЕНТ"/ Код ЄДРПОУ 42303910 дозвіл № 1573-В1/П/БЛ на розміщення рекламного засобу за адресою: вул. Генуєзька/пл.10-го квітня (біля автостоянки), розміром 3*4 м.
Строк дії вказаного дозволу продовжено з 21.06.2012 по 21.06.2024.
07 серпня 2018 року між Установою та ТОВ "ГРАНД ІНВЕСТМЕНТ"/ Код ЄДРПОУ 42303910 (Користувач) укладено договір на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів № 500-рд (Договір), пунктом 2.1 якого передбачено, що Установа надає Користувачу право за плату тимчасово використовувати для розташування рекламних засобів місця на територіях, будівлях, спорудах, що є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси, або інших об`єктах, що перебувають на утриманні органів, підприємств, установ та/або організації Одеської міської ради та не передані у власність іншим особам.
Місця для розташування рекламних засобів та розрахунок плати за їх використання визначаються у відповідних додатках до цього Договору (пункт 2.2).
Користувач використовує надані йому місця виключно за цільовим призначенням з дня укладання Сторонами цього Договору та відповідного додатку до нього, сплачує вартість користування цими місцями в порядку та на умовах, визначених цим Договором (пункт 2.3).
Плата за цим Договором визначається на підставі тарифів та коригуючих коефіцієнтів до них, встановлених виконавчим комітетом Одеської міської ради та чинних на момент укладання цього Договору (пункт 5.1).
Користувач вносить плату за цим Договором щомісячно не пізніше 27 числа місяця, за який вноситься плата, шляхом перерахунку відповідних коштів до бюджету міста Одеси на відповідний рахунок, відкритий в органах Державної казначейської служби України, зазначений в цьому Договорі (пункт 5.2).
У випадку розповсюдження Користувачем на місцях, визначених цим Договором, протягом місця, за який вноситься плата, соціальної реклами та/або інформації соціальної спрямованості, плата за користування таким місцями не нараховується (пункт 5.3).
Користувач, що протягом місця, за який вноситься плата, розповсюджував соціальну рекламу та/або інформацію соціальної спрямованості, на місцях, визначених цим Договором, зобов`язаний не пізніше 20 числа такого місця надати Установі відповідну адресну програму за встановленою Установою формою (пункт 5.4).
У разі нерозміщення рекламного засобу через зміну містобудівної ситуації, здійснення реконструкції, ремонту, будівництва на місці розташування конструкції, плата не нараховується, про що Користувач завчасно повідомляє Установі. При цьому витрати, пов`язані з демонтажем/монтажем рекламного засобу, здійснюються за рахунок Користувача (пункт 5.5).
Розповсюдження соціальної реклами та інформації соціальної спрямованості здійснюється відповідно до встановленого порядку розміщення зовнішньої реклами (пункт 5.6).
У разі не розміщення Користувачем рекламного засобу, якщо це пов`язано зі зверненням до робочого органу із заявою про анулювання дозволу на розміщення зовнішньої реклами, плата за наступні календарні місяці за надане право користування відповідним місцем для розташування даного рекламного засобу не нараховується. Нарахування плати за право користування місцем для розташування даного рекламного засобу призупиняється з наступного календарного місяця від дати отримання Установою письмової заяви Користувача, до якої обов`язково додається копія заяви про анулювання дозволу на розміщення зовнішньої реклами із відбитком штампу робочого органу про її отримання. Після призупинення нарахування плати за умовами даного Договору Користувач зобов`язується не розміщувати відповідний рекламоносій.
Якщо Установою буде встановлено, що Користувач продовжує розміщувати рекламний засіб після подання відповідної заяви, плата за тимчасове користування місцем для розташування рекламного засобу нараховується відповідно до пп. 5.1 Договору (пункт 5.7).
У випадку прострочення платежів, передбачених пп. 5.1, 5.2 цього Договору, Користувач сплачує на користь Установи пеню від суми простроченого платежу за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (пункт 6.2).
Нарахування штрафних санкцій та пені не припиняється через шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано (пункт 6.4).
Позовна давність щодо стягнення плати за цим договором та пені, передбачених пп. 5.1, 6.1 Договору, встановлюється строком в 4 (чотири) роки (пункт 6.5).
Договір набирає чинності з моменту його укладання (пункт 8.1).
Договір укладений з 07.08.2018 по 20.06.2019. Продовжено з 21.06.2019 по 28.11.2023. Продовжено з 29.11.2023 по 21.06.2024 (пункт 8.3).
Представлена копія Договору містить залишені представниками підписи та скріплена печатками контрагентів.
Додатком № 1 від 07.08.2018 до Договору визначено адресу розташування рекламного засобу – вул. Генуезька/пл.10-го квітня (біля автостоянки) та його розміри, а також затверджено бухгалтерський розрахунок плати за тимчасове користування місцями для розташування відповідного рекламного засобу розміром 500,00 грн.
Додатком № 2 від 25.04.2019 до Договору затверджено бухгалтерський розрахунок плати за тимчасове користування місцями для розташування рекламними засобами у кількості 5 одиниць розміром 687,25 грн.
Додатком № 6 від 02.09.2019 до Договору затверджено бухгалтерський розрахунок плати за тимчасове користування місцями для розташування рекламними засобами у кількості 6 одиниць розміром 1298,40 грн.
Додатком № 6-1 від 01.11.2019 до Договору затверджено бухгалтерський розрахунок плати за тимчасове користування місцями для розташування рекламними засобами у кількості 6 одиниць розміром 1298,40 грн.
Додатком № 7 від 01.11.2019 до Договору затверджено бухгалтерський розрахунок плати за тимчасове користування місцями для розташування рекламними засобами у кількості 14 одиниць розміром 1538,40 грн.
Додатком № 8 від 25.11.2019 до Договору затверджено бухгалтерський розрахунок плати за тимчасове користування місцями для розташування рекламними засобами у кількості 4 одиниць розміром 765,00 грн.
Додатком № 9 до Договору від 13.12.2019 визначено адресу розташування рекламного засобу – вул. Генуєзька/пл.10-го квітня (біля автостоянки) та його розміри, а також затверджено бухгалтерський розрахунок плати за тимчасове користування місцями для розташування відповідного рекламного засобу розміром 720,00 грн.
15 липня 2025 року між ТОВ "ГРАНД ІНВЕСТМЕНТ"/ Код ЄДРПОУ 42303910 (Продавець) та ФОП Свєтлова В.Г. укладено договір купівлі-продажу № 3, відповідно до пункту 1.1 якого предметом Договору є придбання рекламної конструкції типу Бєк-лайт, яка розташована за адресою м. Одеса, вул. Генуезька\площа 10 квітня (біля автостоянки), розміром 3\4 м.
Загальна ціна товару, що продається за цим Договором, становить 6000 гривень ПДВ не передбачено (пункт 3.1).
Форма розрахунків: готівковий розрахунок (пункт 3.2).
Копію договору купівлі-продажу містить проставлені представниками підписи.
24 липня 2025 року Установа звернулась до ТОВ "НЬЮБІЛДІНГ" із листом, в якому посилається на переоформлення ФОП Свєтловій В.Г. з 24.07.2025 дозволу № 1573-В1/П/БЛ на розміщення рекламного засобу за адресою: вул. Генуєзька/пл.10-го квітня (біля автостоянки).
07 листопада 2025 року Установа звернулась до ТОВ "НЬЮБІЛДІНГ" із претензією, в якій посилається на наявність в останнього заборгованості розміром 15224,45 грн, з яких заборгованість з плати за тимчасове користування місцем розташування для розміщення зовнішньої реклами у сумі 9390,19 грн та пеню за неналежне виконання умов договору у сумі 5834,26 грн.
Як свідчать відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ТОВ "ГРАНД ІНВЕСТМЕНТ" (Код ЄДРПОУ 42303910) змінило своє найменування на ТОВ "НЬЮБІЛДІНГ".

Відповідно до представленого Установою розрахунку за ТОВ "НЬЮБІЛДІНГ" обліковується 15224,45 грн сукупної заборгованості, з якої заборгованість з плати за тимчасове користування місцем розташування для розміщення зовнішньої реклами у сумі 9390,19 грн та пеню за неналежне виконання умов договору у сумі 5834,26 грн.
9390,19 грн складаються з щомісячних нарахувань з 22.06.2024 по 23.07.2025 по 720,00 грн, за червень 2024 року 216,00 грн та за липень 2025 року 534,19 грн.
5834,26 грн пені складаються із нарахувань, починаючи з 28.09.2018 по 21.06.2024, виконаних у зв`язку із відсутністю своєчасної та остаточної оплати щомісячних платежів.
Дослідивши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані докази, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов наступних висновків:
У відповідності до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. 
Правочин, різновидом якого є договори – основний вид правомірних дій – це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, стаття 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
В свою чергу, частинами 1 та 2 статті 67 ГК України (тут і далі в редакції на час укладання Договору) передбачено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.
Згідно ж із статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною 1 статті 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання. 
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. 
При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. 
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно із частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно із приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор – прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Приписами статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 598 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Відповідно до приписів статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У відповідності до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
В свою чергу, частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Як встановлено статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Аналогічні положення містяться в частинах 1 та 7 статті 193 ГК України, в яких визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Відповідно до частин 1 та 6 статті 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частинами 1 та 4 статті 286 ГК України встановлено, що орендна плата – це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.
Частиною 1 статті 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Поряд із цим частина 2 статті 760 ЦК України встановлює, що предметом договору найму можуть бути майнові права.
У відповідності до частини 1 статті 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2003 № 2067 затверджено Типові правила розміщення зовнішньої реклами (надалі – Типові правила).
Ці Правила регулюють відносини, що виникають у зв`язку з розміщенням зовнішньої реклами у населених пунктах, та визначають порядок надання дозволів на розміщення такої реклами (пункт 1 Типових правил).
Місце розташування рекламного засобу - площа зовнішньої поверхні будинку, споруди, елемента вуличного обладнання або відведеної території на відкритій місцевості у межах населеного пункту, що надається розповсюджувачу зовнішньої реклами в тимчасове користування власником або уповноваженим ним органом (особою) (пункт 2 Типових правил).
На територіях, будинках і спорудах зовнішня реклама розміщується за згодою їх власників або уповноважених ними органів (осіб) з урахуванням архітектурних, функціонально-планувальних, історико-культурних чинників, типології елементів місцевого середовища та з додержанням правил благоустрою територій населених пунктів (пункт 4 Типових правил).
Видача дозволу погоджується робочим органом з власником місця або уповноваженим ним органом (особою)… (пункт 16 Типових правил).
Виданий у встановленому порядку дозвіл є підставою для розміщення зовнішньої реклами та виконання робіт, пов`язаних з розташуванням рекламного засобу (пункт 24 Типових правил).
Плата за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності, встановлюється у порядку, визначеному органами місцевого самоврядування, а місцем, що перебуває у державній або приватній власності, - на договірних засадах з його власником або уповноваженим ним органом (особою). При цьому площа місця розташування рекламного засобу визначається як сума площі горизонтальної проекції рекламного засобу на це місце та прилеглої ділянки завширшки 0,5 метра за периметром горизонтальної проекції цього засобу. Для неназемного та недахового рекламного засобу площа місця дорівнює площі вертикальної проекції цього засобу на уявну паралельну їй площину (пункт 32 Типових правил).
Відповідно до пункту 1.1 Правил розміщення зовнішньої реклами в місті Одесі, затверджених рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 22.04.2008 № 434 (із змінами) Правила розміщення зовнішньої реклами в місті Одесі (далі – Правила № 434) розроблені відповідно до актів чинного законодавства та Концепції розвитку зовнішньої реклами у місті Одесі, затвердженої рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 10.03.2011 року № 90, та інших актів органів місцевого самоврядування.
Дія цих Правил поширюється на всю територію міста Одеси, включаючи розташування рекламних засобів на будинках (будівлях) і спорудах, на відкритих майданчиках, на міських вулицях (дорогах), площах та інших територіях, у зелених зонах, на елементах вуличного обладнання, зовнішніх та внутрішніх поверхнях підземних переходів, інших об`єктах, розташованих на відкритій місцевості, незалежно від форм власності та відомчого підпорядкування.
Правила є обов`язковими до виконання всіма суб`єктами, що вступають у правовідносини з питань розміщення зовнішньої реклами у межах території міста Одеси (пункт 1.3 Правил № 434).
Місце розташування рекламного засобу – площа зовнішньої поверхні будинку, споруди, елемента вуличного обладнання або відведеної території на відкритій місцевості в межах населеного пункту, що надаються розповсюджувачу зовнішньої реклами в тимчасове користування власником або уповноваженим ним органом (особою) (пункт 1.4 Правил 434).
Розміщення зовнішньої реклами в межах міста провадиться на підставі дозволів, які видаються робочим органом на підставі відповідного рішення виконавчого комітету Одеської міської ради.
При видачі дозволів на розміщення зовнішньої реклами втручання у форму та зміст реклами забороняється.
У випадках, передбачених цими Правилами, розміщення наземних стаціонарних рекламних засобів типу «сіті-лайт», а також інших наземних стаціонарних рекламних засобів стандартного типу такого ж або більшого формату, здійснюється відповідно до схем комплексного розміщення зовнішньої реклами, що затверджуються виконавчим комітетом Одеської міської ради у порядку, визначеному цими Правилами (пункт 6.1 Правил № 434)
Виданий у встановленому порядку дозвіл є підставою для розміщення рекламного засобу. У випадку анулювання дозволу або закінчення терміну його дії рекламний засіб у триденний термін підлягає демонтажу у порядку, визначеному цими Правилами (пункт 6.2 Правил № 434).
Розмір плати за тимчасове користування місцями, які перебувають у комунальній власності міста, для розташування рекламних засобів встановлюється виконавчим комітетом Одеської міської ради, а місцями, що перебувають у державній або приватній власності, - на договірних засадах з його власником або уповноваженим ним органом (особою) (пункт 14.1 Правил № 434).
Площа місця розміщення рекламного засобу визначається як сума площі горизонтальної проекції рекламного засобу на це місце та прилеглої ділянки (завширшки 0,5 м) за периметром горизонтальної проекції цього засобу.
Розмір плати за право тимчасового користування місцями, які перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Одеси, визначається на основі площі місця розміщення рекламного засобу, розміру базової плати, співвідношення розміру площі рекламної площини до площі місця розміщення рекламного засобу, зонального коефіцієнту та коефіцієнту типу конструкції за формулою:
Рп = Sмр * Sрп / Sмр * Бп * kз * kт, де
Рп - розмір плати (у гривнях за місяць);
Sмр - розмір площі місця розміщення;
Sрп - розмір площі рекламної площини, яка визначається шляхом множення довжини рекламної площини на її ширину;
Бп - базова плата за 1 кв. м площі рекламної площини, що визначається виконавчим органом Одеської міської ради (додаток 2);
kз - зональний коефіцієнт, що враховує територіальну прив`язку рекламного засобу, яка визначається цими Правилами;
kт - коефіцієнт типу конструкції (використовується для окремих типів рекламних конструкцій, таких як «тривіжн», «скролер», «сіті-лайт», дахова конструкція, навісна відеореклама, наземна одностороння відеореклама) або на основі розміру базової плати за одиницю чи адресу.
Для рекламоносіїв типу «сіті-лайт», дахова конструкція, навісна відеореклама, наземна одностороння відеореклама розмір kт = 2.
Для неназемного та недахового рекламного засобу площа місця дорівнює площі вертикальної проекції цього рекламного засобу на уявну паралельну їй площину.
При підрахунку площі рекламоносія плата за неповний квадратний метр береться за фактичну площу (пункт 14.6 Правил).
Господарський суд, проаналізувавши наведені вище норми матеріального права в аспекті спірних правовідносин, зазначає, що між учасниками справи виникли господарські зобов`язання, підставою яких є письмовий Договір від 07 серпня 2018 року на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів № 500-рд, за яким Позивачем, як уповноваженим органом, передано Відповідачу майнове право (право тимчасового використання місцем) для розташування рекламних засобів на територіях, будівлях, спорудах, що є комунальною власністю територіальної громади міста Одеса.
Предметом заявленого позову є стягнення пені (неустойки) у зв`язку із відсутністю своєчасної та остаточної оплати упродовж 28.09.2018 по 21.06.2024 років (фактично по період строку дії Договору).
Умовами Договору передбачено, що місця для розташування рекламних засобів та розрахунок плати за їх використання визначаються у відповідних додатках до цього Договору (пункт 2.2).
В свою чергу, пункт 5.2 Договору передбачає, що Користувач вносить плату за цим Договором щомісячно не пізніше 27 числа місяця, за який вноситься плата, шляхом перерахунку відповідних коштів до бюджету міста Одеси на відповідний рахунок, відкритий в органах Державної казначейської служби України, зазначений в цьому Договорі. 
Судом досліджено в описовій частині рішення складені Установою та ТОВ "НЬЮБІЛДІНГ" Додатки до Договору із визначенням як кількості місць розташування відповідних рекламних засобів, так і розміру щомісячної плати.
Відповідно до представленого Установою розрахунку заборгованості ТОВ "НЬЮБІЛДІНГ" порушувались умови Договору в частині своєчасного та остаточного внесення орендної плати, доказів своєчасного та остаточного внесення коштів ТОВ "НЬЮБІЛДІНГ" до матеріалів справи не представлено.
Представлені Установою докази (виписки по банківському рахунку) підтверджують факт переказу ТОВ "НЬЮБІЛДІНГ" коштів із порушенням як строків, так і сум внесення.
Частиною 3 статті 14 ЦК України встановлено, що виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Частиною 1 статті 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За частинами 1 та 2 статті 614 ЦК вбачається, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Відповідно до положень абзацу 1 частини 1 статті 617 ЦК та статті 218 ГК підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язанням несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язанням виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.
Згідно частини 1 статті 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.
В силу частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).
Приписами статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.
В статті 549 ЦК України надано визначення неустойки (штрафу, пені), під якою слід розуміти грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Приписами Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань” передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (стаття 1). Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3).
Укладаючи Договір, сторонами у пункті 6.2 погоджено, що у випадку прострочення платежів, передбачених пп. 5.1, 5.2 цього Договору, Користувач сплачує на користь Підприємства пеню від суми простроченого платежу за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.
Ознайомившись із представленим Установою розрахунком пені із зазначеним періодом нарахування по кожному із прострочених зобов`язань, судом встановлено, що останній виконано у відповідності до методології та приписів чинного законодавства України.
Відтак, суд вважає наявним в Установи права на стягнення з ТОВ "НЬЮБІЛДІНГ" 5834,26 грн пені, нарахованої у зв`язку із відсутністю своєчасного та остаточного внесення щомісячних орендних платежів починаючи з 28.09.2018 по 21.06.2024 роки.
Як зазначалось, у пункті 8.3 Договору погоджено термін його дії, а саме з 07.08.2018 по 21.06.2024.
У пункті 10 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу. За пропозицією сільських, селищних, міських рад районні, обласні ради повинні приймати рішення про передачу до комунальної власності відповідних територіальних громад окремих об`єктів, спільної власності територіальних громад, які знаходяться на їх території і задовольняють колективні потреби виключно цих територіальних громад.
У той же час, дослідивши умови укладеного Договору, положення Типових правил та Правил № 434, суд доходить до висновку, що Установою надано ТОВ "НЬЮБІЛДІНГ" право розміщувати відповідні рекламні засоби на території міста Одеси, тобто передано право використання частини території, котра перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Одеси.
Однак після закінчення строку дії Договору ТОВ "НЬЮБІЛДІНГ" не демонтовано встановлений за адресою: вул. Генуєзька/пл.10-го квітня (біля автостоянки), рекламний засіб розміром 3*4 м, більш того 15.07.2025 внаслідок укладення договору купівлі-продажу відчужено означений рекламний засіб ФОП Свєтловій В.Г.
Відповідно до приписів статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 Цивільного кодексу України), а для правильного вирішення цього спору встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є земельна ділянка, за користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти, об`єктом цивільних прав та чи обґрунтованими є порядок та підстави нарахування орендної плати за користування нею.
Враховуючи викладене, те, що ТОВ "НЬЮБІЛДІНГ" після закінчення строку дії Договору до моменту укладення договору купівлі-продажу продовжено використання рекламного засобу, встановленого за адресою: вул. Генуєзька/пл.10-го квітня (біля автостоянки), суд доходить до висновку про наявність у Установи права на стягнення з Відповідача 9390,19 грн плати за тимчасове користування місцем розташування для розміщення зовнішньої реклами.
Судом перевірено та встановлено, що представлений розрахунок 9390,19 грн плати за тимчасове користування місцем розташування для розміщення зовнішньої реклами виконано у відповідності до приписів Правил № 434, відтак вважає наявним у Установи права на стягнення з ТОВ "НЬЮБІЛДІНГ" плати за тимчасове користування місцем розташування для розміщення зовнішньої реклами як безпідставно збережених коштів. 
Відповідно до вимог частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із частиною першою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Приписи статті 79 ГПК України встановлюють, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами першої-третьою статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (пункт 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам – учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. 
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
У рішенні від 03.01.2018 “Віктор Назаренко проти України” (Заява № 18656/13) ЄСПЛ наголосив, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції “справедливого судового розгляду” у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Вони вимагають “справедливого балансу” між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони матимуть змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи (рішення у справі “Беер проти Австрії” (Beer v. Austria), заява № 30428/96, пункти 17,18, від 06 лютого 2001 року).
Згідно із частиною першої статті 4 Закону України „Про судовий збір” судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, – у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до статті 7 Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2026 рік” …прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць з 1 січня 2026 року складає 3328,00 грн… 
Підпунктами 1 та 2 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України „Про судовий збір” визначено ставки судового збору за подання до господарського суду: позовної заяви майнового характеру – 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; позовної заяви немайнового характеру – 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України „Про судовий збір” при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі – застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Звертаючись із позовом Установою у відповідності до підпункту 1 пункт 2 частини другої та частини третьої статті 4 Закону України “Про судовий збір” сплачено до Державного бюджету України 2662,40 грн (1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб * 0,8 = 2662,40 грн).
Пунктом 2 частини першої статті 129 ГПК України встановлено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відтак, стягненню з ТОВ "НЬЮБІЛДІНГ" на користь Установи підлягає 2662,40 грн витрат зі спалити судового збору.
Керуючись ст.ст.13,20,73,74,76,86,129,165,232,233,237,238,240,241
Господарського процесуального кодексу України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов Комунальної установи "ОДЕСРЕКЛАМА" Одеської міської ради до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "НЬЮБІЛДІНГ" про стягнення 15224,45 грн заборгованості задовольнити. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "НЬЮБІЛДІНГ" (65005, м. Одеса, вул. Михайлівська, буд. 25, Код ЄДРПОУ 42303910) на користь Комунальної установи "ОДЕСРЕКЛАМА" Одеської міської ради (65091, м. Одеса, вул. Косовська, буд. 2-Д, Код ЄДРПОУ 25830211) заборгованість з плати за тимчасове користування місцем розташування для розміщення зовнішньої реклами у сумі 9390/дев`ять тисяч триста дев`яносто/грн 19коп., пеню за неналежне виконання умов договору у сумі 5834/п`ять тисяч вісімсот тридцять чотири/грн 26коп. та 2662/дві тисячі шістсот шістдесят дві/грн 40коп. витрат зі сплати судового збору.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Наказ видати в порядку ст.327 ГПК України.
Повний текст складено 14 серпня 2026 р.

Суддя С.Ф. Гут