ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/4867/26 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про визнання протиправним рішення, оформленого протоколом від 11 березня 2026 року №27, в частині відмови у встановленні їй статусу та видачі посвідченням члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби; зобов`язання вчинити дії щодо встановлення їй статусу та видачі посвідченням члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та ОСОБА_2 укладено шлюб. Військовослужбовець ОСОБА_2 з 03 березня 2022 року проходив військову службу, брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Позивач отримала сповіщення про те, що 29 грудня 2023 року виявлено труп ОСОБА_2 ; причиною його смерті у лікарському свідоцтві вказано множинні уламкові поранення тулуба та кінцівок з ушкодженням внутрішніх органів. Згідно з протоколом засідання штатної військово-лікарської комісії Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України (далі – штатна ВЛК Центральної ВЛК ЗСУ) поранення, що призвело до смерті ОСОБА_2 , пов`язане з проходженням військової служби. З метою отримання статусу та посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, ОСОБА_1 звернулася до відповідача, проте рішенням комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 , оформленим протоколом від 11 березня 2026 року №27, їй відмовлено у вчиненні дій, про які йшлося у заяві. Відмовляючи у задоволенні заяви, відповідач послався на витяг з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 про завершення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини старшим солдатом ОСОБА_2 , де зазначено про порушення останнім вимог статей 6, 11, 12, 16, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 407 Кримінального кодексу України.
Таку відмову позивач вважає необґрунтованою та незаконною. За приписами частини другої статті 3 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (далі – Закон №2011-XII) та пункту 10 Порядку видачі посвідчень членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 1993 року №379 (далі - Порядок №379), посвідчення не видається в тому разі, коли військовослужбовець загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби внаслідок вчинення ним кримінального чи адміністративного правопорушення. На переконання позивача, акт службового розслідування військової частини не є належним та допустимим доказом, на підставі якого можна встановити факт скоєння ОСОБА_2 адміністративного чи кримінального правопорушення. Ні військовою частиною, ні відповідачем не надано жодних доказів того, що внаслідок дій ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення або мало місце кримінальне провадження, а відповідно до конституційного принципу презумпції невинуватості особи у вчиненні злочину, за відсутності обвинувального вироку суду та доведення вини особи твердження про вчинення військовослужбовцем кримінального правопорушення є лише припущеннями.
Позивач зауважила, що у постанові від 29 грудня 2023 року про закриття кримінального провадження №120230823200030084 є посилання на показання свідка ОСОБА_3 , який проходив військову службу з її чоловіком, та за змістом яких ОСОБА_2 не мав наміру залишити місце дислокації військової частини, а 22 грудня 2023 року після артилерійського обстрілу попрямував до підвалу, але там не появився. Труп чоловіка знайдено 29 грудня 2023 року на відстані 90 м від домоволодіння – місця тимчасового проживання, що ставить під сумнів факт самовільного залишення ним району виконання бойових завдань.
Позивач вважає, що за наявних матеріалів рішення відповідача ґрунтується на непідтверджених допустимими доказами відомостях про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, а отже не підтвердженими є обставини для відмови у встановленні їй статусу та видачі посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) або пропав безвісти під час проходження служби.
З наведених підстав позивач просила позов задовольнити.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав. 
Згідно із частиною шостою статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши письмові докази, перевіривши доводи позову, суд встановив такі обставини.
Позивач ОСОБА_1 є дружиною померлого ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серія НОМЕР_2 , виданим Журавлинською сільською радою Старовижівського району Волинської області (а.с.6).
З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_2 був призваний на військову службу по мобілізації. Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29 червня 2023 року №192 старший солдат ОСОБА_2 , призначений наказом від 23 червня 2023 року №29-РС на посаду старшого навідника 2 самохідного артилерійського взводу 6 самохідної артилерійської батареї 2 самохідного артилерійського дивізіону Військової частини НОМЕР_1 , з 22 червня 2023 року приступив до виконання службових обов`язків за посадою та його зараховано до особового складу Військової частини НОМЕР_1 .
У сповіщенні сім`ї від 02 січня 2024 року №73 повідомлено, що труп ОСОБА_2 виявлено 29 грудня 2023 року з тілесними ушкодженнями у вигляді осколкових поранень верхньої частини правої нижньої кінцівки та нижньої правої черевної порожнини тулуба за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).
Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть від 01 січня 2024 року №8889, виданим Комунальною установою “Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи” Запорізької обласної ради, причиною смерті ОСОБА_2 , яка настала у провулку Лесі Українки в місті Оріхові, у зоні проведення бойових дій, є множинні уламкові поранення тулуба та кінцівок з ушкодженням внутрішніх органів внаслідок застосування вибухових речовин та підривних пристроїв (а.с.8-9).
Висновком експерта №8889 (експертиза почата 30 грудня 2023 року та закінчена 05 лютого 2024 року) підтверджено, що причиною смерті ОСОБА_2 стала вибухова травма тулуба та кінцівок з ушкодженням внутрішніх органів (а.с.10-12).
Відповідно до протоколу засідання штатної ВЛК Центральної ВЛК ЗСУ від 01 лютого 2026 року №2026-0201-0828-1895-7 причинний зв`язок поранення, яке призвело до смерті старшого солдата ОСОБА_2 , та причина смерті, ТАК, пов`язані з проходженням військової служби. Постанову ВЛК про причинний зв`язок смерті за протоколом засідання 16 Регіональної ВЛК від 08 липня 2025 року №2025-0708-1659-3491-0 відмінено (а.с.19-20).
Листом від 12 березня 2026 року №2175 ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомив про розгляд заяви ОСОБА_1 про встановлення статусу та видачі посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, та про прийняте комісією ІНФОРМАЦІЯ_3 по встановленню статусу “члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби” (протокол від 11 березня 2026 року №27) рішення про відмову у встановленні такого статусу, оскільки відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 про завершення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини старший солдат ОСОБА_2 порушив вимоги статей 6, 11, 12, 16, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, а також вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною п`ятою статті 407 Кримінального кодексу України (а.с.21).
При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.
Стаття 17 Конституції України встановлено зобов`язання держави забезпечувати соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, систему їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах, сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначає та відносини у цій галузі регулює Закон №2011-XII.
За змістом статті 1 цього Закону соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 2 Закону №2011-XII передбачено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Відповідно до підпункту 1 пункту 1 статті 3 Закону №2011-XII його дія поширюється, зокрема, на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями, Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, розвідувального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, у тому числі на території держави-агресора, під час їх безпосередньої участі у здійсненні та/або забезпеченні здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією проти України, а також на членів їх сімей.
Пунктом 2 статті 3 Закону №2011-XII встановлено, що його дія не поширюється на членів сімей військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які загинули чи померли під час проходження військової служби (зборів), проходження служби у резерві внаслідок вчинення ними кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста сталася внаслідок вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння, чи є наслідком навмисного заподіяння собі військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом тілесного ушкодження.
Згідно з пунктом 6 статті 18 Закону №2011-XII вдова (вдівець), батьки загиблого або померлого військовослужбовця, а також дружина (чоловік), у разі якщо вона (він) не взяла (не взяв) інший шлюб, та її (його) неповнолітні діти або повнолітні діти - особи з інвалідністю з дитинства, батьки військовослужбовця, який пропав безвісти під час проходження військової служби, мають право на пільги, передбачені цим Законом.
Особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення. Форма та порядок видачі посвідчень встановлюються Кабінетом Міністрів України (пункт 13 статті 14 Закону №2011-XII).
Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28 травня 1993 року №379 “Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби”, якою затверджено Порядок видачі посвідчень членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби (Порядок №379).
Відповідно до пункту 3 Порядку №379 підставою для видачі посвідчення є: 
витяг із наказу про виключення військовослужбовця із списків особового складу у зв`язку із смертю, визнанням його судом безвісно відсутнім чи оголошення померлим або копія такого наказу; 
свідоцтво про смерть військовослужбовця або рішення суду про визнання його безвісно відсутнім;
документ про причини та обставини смерті військовослужбовця (відповідний наказ (витяг із наказу), акт проведення розслідування, довідка про обставини травми (поранення, контузія, каліцтво) тощо), який підтверджує, що військовослужбовець загинув (помер) не внаслідок вчинення ним кримінального чи адміністративного правопорушення або що загибель (смерть) сталася не внаслідок вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння чи навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження;
постанова військово-лікарської комісії (крім випадків, коли військовослужбовець пропав безвісти).
Посвідчення видаються батькам, дружині (чоловіку) у разі, коли вона (він) не взяла (не взяв) інший шлюб, дітям, які не досягли повноліття, або повнолітнім дітям - особам з інвалідністю з дитинства військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти (і за рішенням суду визнані безвісно відсутніми) під час проходження військової служби (пункт 4 Порядку №379).
За приписами пункту 10 Порядку №379 батьку, матері, дружині, чоловіку, повнолітнім дітям - особам з інвалідністю з дитинства, група інвалідності яким встановлена без зазначення строку повторного огляду, посвідчення видається безстроково за формою згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 1993 р. №379 (ЗП України, 1993 р., №10, ст. 220) - із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 22 грудня 2023 р. №1366.
За змістом пунктів 5, 6 Порядку №379 для отримання посвідчення особа із числа зазначених у пункті 4 цього Порядку (далі - заявник) звертається особисто або через свого представника із заявою (в довільній формі), зокрема, до територіального центру комплектування та соціальної підтримки - про видачу посвідчення члена сім`ї військовослужбовця Збройних Сил або Держспецтрансслужби, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби.
У заяві зазначаються прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності) особи, яка звертається для отримання посвідчення, спосіб комунікації (поштова адреса та/або адреса електронної пошти, номер телефону), сімейні (родинні) відносини із військовослужбовцем, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, військове звання такого військовослужбовця, його прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), військове формування, у списках особового складу якого він/вона перебував/перебувала на дату смерті/зникнення безвісти.
Разом із заявою подаються, зокрема, копія документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документа, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус (за наявності технічної можливості доступу до відомостей про зазначені документи стосовно заявника копії таких документів заявником не подаються); документи, що підтверджують сімейні (родинні) відносини із військовослужбовцем, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб, витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження або шлюб); фотокартка члена сім`ї (крім дітей, які не досягли повноліття) розміром 2,5 х 3,5, де зображення обличчя має складати 65-70 відсотків фото. 
Згідно із пунктом 7 Порядку №379 для проведення перевірки інформації про військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, членів його сім`ї Міноборони, МВС, СБУ, Управління державної охорони, Служба зовнішньої розвідки, Адміністрація Держспецзв`язку мають право отримувати інформацію з державних реєстрів шляхом надання безпосереднього доступу, електронної взаємодії державних електронних інформаційних ресурсів у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до пункту 9 Порядку №379 посвідчення видається протягом 30 календарних днів з дня надходження відповідної заяви з усіма необхідними документами.
Аналіз викладених вище норм вказує на те, що в разі смерті військовослужбовця під час проходження військової служби члени його сім`ї мають право на пільги, гарантії та компенсації. При цьому визначальним є проходження військовослужбовцем військової служби та настання в цей проміжок часу відповідної події - загибель (смерть) чи пропажа безвісти.
За приписами пункту 11 Порядку №379 посвідчення не видається в тому разі, коли військовослужбовець загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби внаслідок вчинення ним кримінального чи адміністративного правопорушення або коли загибель (смерть) військовослужбовця сталася внаслідок вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння чи навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження.
Отже, пункт 11 Порядку №379, який дублює положення пункту 2 статті 3 Закону №2011-XII, визначає випадки, за яких дія Закону не поширюється на членів сім`ї військовослужбовця, що виключає поширення на них пільг, гарантій та компенсацій, встановлені цим Законом. Такими обставинами є смерть (загибель) військовослужбовця: 
внаслідок вчинення ним кримінального чи адміністративного правопорушення;
внаслідок вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння;
є наслідком навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження.
Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з відмовою на підставі пункту 2 статті 3 Закону №2011-XII у встановленні ОСОБА_1 статусу члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, та видачі відповідного посвідчення. При цьому таке рішення, як можна зрозуміти з листа відповідача від 12 березня 2026 року №2175, прийнято на підставі акта службового розслідування від 12 лютого 2024 року, у якому зазначено, що ОСОБА_2 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною п`ятою статті 407 Кримінального кодексу України.
Так з акта службового розслідування від 12 лютого 2024 року, проведеним на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 23 грудня 2023 року №4612 “Про призначення службового розслідування по факту самовільного залишення частини старшим солдатом ОСОБА_2 ”, встановлено, що 22 грудня 2023 року під час перевірки наявності особового складу 6 самохідної артилерійської батареї 2 самохідного артилерійського дивізіону Військової частини НОМЕР_1 на пункті управління вогнем батареї в АДРЕСА_1 було виявлено відсутність старшого солдата ОСОБА_2 . Спроби виявити місцезнаходження військовослужбовця не мали успіху. 29 грудня 2023 року представники поліції повідомили командира Військової частини НОМЕР_1 про виявлення тіла старшого солдата ОСОБА_2 у місті Оріхові; відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №8889 його смерть настала ІНФОРМАЦІЯ_4 . Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 22 грудня 2023 року №372 старший солдат ОСОБА_2 вважається таким, що самовільно залишив військову частину та з 22 грудня 2023 року відсутній на місці служби у самохідному артилерійському дивізіоні Військової частини НОМЕР_1 . ОСОБА_2 з 22 грудня 2023 року призупинено виплату грошового забезпечення та знято з речового та котлового забезпечення з 23 грудня 2023 року. До дисциплінарної відповідальності за порушення вимог статей 6, 11, 12, 16, 128 Статуту Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України старшого солдата ОСОБА_2 у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_4 не притягувати (а.с.16-18).
Тобто, комісія ІНФОРМАЦІЯ_3 надала перевагу висновку акта службового розслідування, затвердженого наказом Військової частини НОМЕР_1 , над іншими документами, та повважала доведеним факт вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 407 Кримінального кодексу України, яке стало наслідком його смерті.
За змістом частини п`ятої статті 407 Кримінального кодексу України кримінальним правопорушенням є самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем, а також нез`явлення його вчасно на службу без поважних причин, вчинені в бойовій обстановці, а так само ті самі дії тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану.
Варто зауважити, що в умовах воєнних дій у районі безпосереднього їх ведення обставини відсутності військовослужбовця можуть бути викликані різними чинниками, зокрема, бойовою обстановкою, у зв`язку із чим обставини відсутності військовослужбовця потребують детального та встановлення дослідження, однак належні докази цих обставин відсутні.
На переконання суду, відповідач безпідставно застосував обмеження, передбачене пунктом 2 статті 3 Закону №2011-XII, адже акт службового розслідування встановлює лише факт самовільного залишення військової частини, що має ознаки вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 407 Кримінального кодексу України. Між тим службове розслідування проведене за фактом самовільного залишення частини вже після смерті солдата ОСОБА_2 і його предметом було саме питання самовільного залишення частини, а не встановлення причин загибелі. Акт службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини не є актом про причини загибелі та автоматично не встановлює причинного зв`язку між цим кримінальним правопорушенням та смертю військовослужбовця.
При цьому матеріали справи не містять навіть результатів досудового розслідування за фактом вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 407 Кримінального кодексу України, тоді як відповідач застосував наслідки, передбачені для випадків вчинення кримінального правопорушення, не маючи судового рішення про винуватість і не встановивши, що смерть настала саме внаслідок такого правопорушення.
Натомість згідно з протоколом засідання штатної ВЛК Центральної ВЛК ЗСУ від 01 лютого 2026 року №2026-0201-0828-1895-7, встановлено причинний зв`язок поранення та причини смерті: ІНФОРМАЦІЯ_5 , яке призвело, та причина смерті, ТАК, пов`язані з проходженням військової служби (а.с.19-20).
Тобто, компетентним органом встановлено причинний зв`язок між отриманим пораненням, яке виявилося смертельним, та безпосереднім проходженням військової служби солдатом ОСОБА_2 .
Таким чином, оскільки предметом службового розслідування від 19 лютого 2024 року не було встановлення причин смерті військовослужбовця, обставин отримання смертельного поранення, наявності або відсутності зв`язку загибелі з проходженням військової служби, то висновки такого службового розслідування не можуть бути достатньою підставою для відмови у наданні статусу члену сім`ї загиблого відповідно до пункту 2 статті 3 Закону №2011-XII.
Суд зазначає, що відповідно до приписів статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а не здійснення адміністративним судом повноважень такого органу замість нього.
Судовий контроль у такій категорії спорів полягає у перевірці того, чи прийнято рішення відповідачем: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законом; з дотриманням принципів обґрунтованості, пропорційності та належного дослідження всіх істотних обставин; із наданням належної оцінки усім доказам, які мають значення для прийняття рішення.
З урахуванням наявних у справі доказів смерть ОСОБА_2 є такою, що настала внаслідок поранення, пов`язаного з проходженням військової служби, а беззаперечні обставини, які вказували б на те, що смерть зумовлена вчиненням ним адміністративного чи кримінального правопорушення, матеріали справи не містять.
Отже, рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 , оформлене протоколом від 11 березня 2026 року №27, щодо відмови ОСОБА_1 у видачі посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, не ґрунтується на доказах, які відповідають критеріям допустимості та достатності для висновку про застосування пункту 2 статті 3 Закону №2232-ХІІ, тобто, що смерть позивача є наслідком вчинення ним кримінального правопорушення.
З цих підстав таке рішення не може вважатися обґрунтованим та воно як протиправне підлягає скасуванню.
Разом з тим, суд здійснює контроль прийнятого рішення та ненаділений повноваженнями перебирати на себе функції суб`єкта владних повноважень й самостійно приймати рішення, якщо відповідний орган не здійснив належної перевірки всіх обставин, не дослідив необхідні документи та не надав їм належної оцінки.
Тому суд вважає належним способом захисту порушеного права зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача з урахуванням висновків суду. При повторному розгляді відповідач зобов`язаний врахувати, що сам факт самовільного залишення військової частини та наявність матеріалів щодо кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 407 Кримінального кодексу України, не є достатнім доказом того, що смерть військовослужбовця настала внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення; питання щодо права дружини військовослужбовця на отримання статусу члена сім`ї загиблого має вирішуватися з урахуванням усієї сукупності доказів щодо причин та обставин смерті; підлягають оцінці висновок експерта щодо причини смерті, матеріали кримінального провадження за фактом смерті, висновок ВЛК щодо зв`язку поранення та причини смерті з проходженням військової служби, а також інші документи, які підтверджують обставини загибелі військовослужбовця, які за необхідності, можуть бути отримані відповідачем самостійно.
Згідно з частинами першою, третьою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Хоч позов задоволено частково, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в сумі 1331,20 грн (як за одну вимогу немайнового характеру), що був сплачений квитанцією від 15 квітня 2026 року №1.620054039.1 та зарахований до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с.5, 28).
Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 244-246, 255, 262 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_4 ) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправним рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене протоколом від 11 березня 2026 року №27, щодо відмови ОСОБА_1 у видачі посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_6 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання їй статусу члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер)/зник безвісно під час проходження військової служби, та видачі відповідного посвідчення, з урахуванням висновків суду.
У задоволені решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1331,20 грн (одна тисяча триста тридцять одна грн 20 коп.).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк