ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Симона Петлюри, 16/108, м. Київ, 01032, тел. (044) 235-95-51, е-mail: inbox@ko.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2026 р.  м. Київ Справа № 910/3305/26 

Господарський суд Київської області у складі судді Смірнова О.Г., розглянувши в письмовому позовному провадженні без виклику представників сторін справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Комсервіс» (04219, м. Київ, просп. Володимира Івасюка, буд. 6, корп. 1, ідентифікаційний код 39410097)
до відповідача Центрального міжрегіонального управління державної служби з питань праці (08063, Київська обл., Фастівський р-н, с. Лишня, вул. Київська, буд. 1А, ідентифікаційний код 44681053)
про стягнення 177 451,72 грн.

СУТЬ СПОРУ
Товариство з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Комсервіс» (далі - позивач) звернулось до Центрального міжрегіонального управління державної служби з питань праці (далі - відповідач) про стягнення 177 451,72 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані утриманням у бюджеті без достатньої правової підстави коштів, сплачених позивачем на виконання постанови № 25-10-013/0660/94 від 17.09.2021, яка в подальшому визнана протиправною та скасована рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 21.11.2025 у справі № 640/29120//21.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.03.2026 позовну заяву передано за підсудністю на розгляд Господарському суду Київської області.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2026 вищевказану справу передано для розгляду судді Смірнову О.Г.
Ухвалою суду від 28.04.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання. Запропоновано відповідачу не пізніше п`яти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати заяву із запереченнями щодо розгляду в порядку спрощеного позовного провадження; проте не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позов із урахуванням вимог ст. 165 ГПК України, надати листування з позивачем по суті спору (з доказами направлення або вручення кореспонденції). 
Відповідно до ч. ч. 5, 7 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та заперечення щодо її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження до суду не надходили.
Згідно із ч. 2, 3 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Підготовче засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться.
07.05.2026 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти позову заперечує зазначивши, що:
- порядок повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787, застосовний до випадків помилково чи надміру зарахованих до бюджету. Оскільки сума адміністративно-господарського штрафу, яку вніс до бюджету позивач, не є помилково чи надміру зарахованою, даний Порядок на спірні правовідносини не поширюється. Відтак, на такі правовідносини поширюються приписи статті 1212 ЦК України, які зобов`язують повернути майно в тому випадку, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
- стягнуті з ТОВ «ГК «Комсервіс» кошти після визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу № 25-10-013/0660/94 від 17.09.2021 є такими, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави, а їх повернення зазначеному суб`єкту господарювання має відбуватися шляхом стягнення таких коштів на його користь саме з Державного бюджету України. З огляду на вищевикладене, відповідач визнає та не заперечує проти задоволення судом позовної вимоги позивача про стягнення з Державного бюджету України на користь ТОВ «Група компанія «Комсервіс» грошових коштів у сумі 90 000 грн. як таких, що утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави.
- позовні вимоги повивача щодо стягнення з Державного бюджету України 3% річних та інфляційних витрат не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до норм статті 625 ЦК України Держава не є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання.
- відповідно, при здійсненні розподілу судових витрат у даній справі, судовий збір та витрати на правову допомогу слід покласти на рахунок держави, яку в даному спорі в силу частини четвертої статті 56 ГПК України представляє відповідач.
- заявлена сума витрат на надання правової допомоги у розмірі 18 000 грн. є завищеною, не є співмірною зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на надання послуг, обсягом виконаних робіт і не відповідає критерію розумності та реальності таких витрат, характеру спірних правовідносин, які не потребують вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними.
Підсумовуючи викладене просить суд: позов ТОВ «Група компаній «Комсервіс» задовольнити частково; стягнути з Державного бюджету України на користь ТОВ «Група компанія «Комсервіс» безпідставно утримувані грошові кошти у розмірі 90000,00 грн., у задоволенні решти позовних вимог – відмовити; при здійсненні розподілу судових витрат судовий збір стягнути з Державного бюджету України.
13.05.2026 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідно до змісту якого позивач позовні вимоги підтримує зазначивши, що:
- відповідач підтверджує факт безпідставно утриманих коштів позивача по постанові Управління Держпраці у Чернігівській області від 17.09.2021 № 25-10-013/0660/94.
- скасування незаконного акта судом не створює факт його незаконності, а лише підтверджує, що такий акт із моменту його прийняття не відповідав вимогам закону та не повинен був породжувати правових наслідків. Отже, прострочення виконання грошового зобов`язання щодо повернення безпідставно утримуваних коштів виникло з моменту їх отримання державою, а тому інфляційні втрати та 3% річних правомірно нараховані позивачем саме з дати сплати коштів.
- посилання відповідача на неможливість застосування статті 625 ЦК України до спірних правовідносин є помилковими та суперечать усталеній практиці Верховного Суду.
- позивачем надано аргументовані, реальні та об`єктивні вимоги щодо відшкодування витрат на правничу допомогу.
Підсумовуючи викладене просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Реалізація норми ст. 81 Господарського процесуального кодексу України щодо витребування господарським судом документів і матеріалів, необхідних для вирішення спору, безпосередньо залежить від суб`єктивної реалізації сторонами їх диспозитивного права витребовувати через суд докази.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Згідно з положеннями ст. 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. При цьому, суд в кожному випадку повинен навести мотиви через які він приймає одні докази та відхиляє інші.
Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення - 15.07.2026.
Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд встановив.
17 вересня 2021 року Управлінням Держпраці у Чернігівській області, прийнято постанову № 25-10-013/0660/94 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами, відповідно до якої на ТОВ «Група компанія «Комсервіс» (далі - позивач) накладено штраф у розмірі 180 000 грн. та роз`яснено, що у разі сплати 50% розміру штрафу, що становить 90 000,00 грн. протягом 10 банківських днів з дня вручення цієї постанови, ця постанова вважається виконаною.
ТОВ «Група компаній «Комсервіс» добровільно, на виконання означеної постанови перерахувало кошти у розмірі 90 000,00 грн. згідно платіжного доручення № 241 від 30.09.2021.
В подальшому, Товариство з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Комсервіс» звернулось до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці в Чернігівській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 17.09.2021 № 25-10-013/0660/94.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 21.11.2025 у справі № 640/29120/21 позов задоволено повністю, визнано протиправною та скасовано постанову Управління Держпраці у Чернігівській області про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 17.09.2021 № 25-10-013/0660/94. Зобов`язано Управління держпраці у Чернігівській області скласти подання до Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області на повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів платежів та інших доходів бюджету штрафу у сумі 90000,00 грн. (дев`яносто тисяч гривень 00 коп.) за передбаченою чинним законодавством формою, на користь ТОВ «Група компаній «КОМСЕРВІС», які були перераховані згідно платіжного доручення від 30.09.2021 № 241, та подати його для виконання. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління держпраці у Чернігівській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «КОМСЕРВІС» судові витрати в розмірі 2700,00 грн. та витрати на надання правничої допомоги в розмірі 10 000,00 грн.
Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначає, що оскільки рішенням Запорізького окружного адміністративного суду по справі № 640/29120/21 від 21.11.2025 скасовано постанову Управління Держпраці у Чернігівській області про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 17.09.2021 № 25-10-013/0660/94, а позивачем на виконання означеної постанови перераховано кошти у розмірі 90 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 241 від 30.09.2021, позивач має право на повернення сплачених на підставі вказаної постанови коштів, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просить стягнути з Державного бюджету України кошти у розмірі 90 000,00 грн.
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.
У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади (частини перша та друга статті 326 ЦК України).
Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України), яка діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).
Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина перша статті 170 ЦК України).
Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України).
З огляду на наведені приписи, а також ураховуючи те, що поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах, у спорі щодо стягнення суми адміністративно-господарського штрафу, яка утримується на казначейському рахунку органу державної влади без достатньої правової підстави, держава бере участь у матеріальних і процесуальних правовідносинах в особі її органу, який контролює справляння надходжень бюджету за відповідним кодом класифікації доходів бюджету. У спірних правовідносинах таким органом є Центральне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частини перша та друга статті 1212 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи, на момент сплати позивачем адміністративно-господарського штрафу юридична підстава для такого платежу існувала - була чинною постанова про застосування штрафу, однак надалі, з огляду на набрання законної сили судовим рішенням адміністративного суду про визнання протиправною та скасування такої постанови відповідна юридична підстава відпала.
Отже, після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі статтею 1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Це узгоджується із практикою Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення органу влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (див., наприклад, постанови від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 1 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109)).
За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних, - так би мовити, приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях, тоді як для кондикційних зобов`язань вина не має значення, бо суттєвим є неправомірність набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки те майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (пункти 45-46)). Інакше кажучи, у деліктних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно, а інша його не набуває, тоді як у кондикційних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно унаслідок того, що інша сторона його набуває, зокрема утримує в себе.
З огляду на наведене на спірні правовідносини поширюються приписи статті 1212 ЦК України, що узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, від 5 лютого 2020 року у справі № 910/15295/18, а також від 08 серпня 2023 року у справі № 910/5880/21.
Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/5880/21 виклала висновок щодо застосування норма права, відповідно до якого, після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу кошти, які платник сплатив на виконання цієї постанови, знаходяться у Державному бюджеті України без достатньої правової підстави. Тому повернення таких коштів платникові стосується захисту його майнових прав як суб`єкта господарювання, а вимога про стягнення цих коштів належить до юрисдикції господарського суду. Суму штрафу, перераховану до бюджету на підставі постанови про застосування такого стягнення, яку надалі визнав протиправною та скасував адміністративний суд, можна стягнути на користь платника згідно зі статтею 1212 ЦК України як безпідставно утримувану. На такі правовідносини приписи ЦК України про відшкодування шкоди та Порядку № 787 не поширюються.
Водночас, відповідач у поданому 07.05.2026 відзиві на позовну заяву, визнав позовні вимоги в частині безпідставно утриманих коштів у розмірі 90 000 грн.
Відповідно до ч. 4 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Враховуючи те, що визнання позову в частині безпідставно утриманих коштів у розмірі 90 000 грн. уповноваженим представником відповідача відповідає вимогам ст. 191 Господарського процесуального кодексу України та такі дії останнього не суперечать законодавству та не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.
Також за прострочення виконання грошового зобов`язання позивачем нараховано до стягнення з бюджету 12 309,94 грн. 3% річних та 62 442,68 грн. інфляційних втрат.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
За змістом статей 524, 533-535 та 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І Загальні положення про зобов`язання книги 5 Цивільного кодексу України. Відтак, приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України).
Отже, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Вказані висновки про правильне застосування норм права, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, а також враховані у постановах Верховного Суду від 06.08.2018 у справі № 916/1914/17 та від 07.10.2018 у справі № 908/2552/17.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
Отже, передбачений ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання державою грошових коштів позивача (штрафу).
Таким чином заперечення відповідача з цього приводу є необґрунтованими.
Разом з цим, Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 21.11.2025 у справі № 640/29120/21 визнано протиправною та скасовано постанову Управління Держпраці у Чернігівській області про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 17.09.2021 № 25-10-013/0660/94. 
Вказане рішення суду набрало законної сили 23.12.2025, тобто підстава для утримання коштів відпала, тому з наступного дня - 24.12.2025, кошти вважаються такими, що утримуються без достатньої правової підстави, і у відповідача виник обов`язок їх повернути. 
Здійснивши перевірку заявлених до стягнення позивачем 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про їх перерахунок з урахуванням дати набрання чинності рішенням Запорізького окружного адміністративного суду по справі № 640/29120/21 від 21.11.2025, зокрема із 24.12.2025. 
Таким чином, за перерахунком суду стягненню підлягають 3% річних у сумі 665, 75 грн. та інфляційні втрати в сумі 1536, 30 грн. 
Щодо стягнення збитків у сумі 10000, 00 грн. витрат на правничу допомогу та судового збору в сумі 2700, 00 грн. у зв`язку із розглядом справи № 640/29120/21 слід зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, у п. 4 резолютивної частини рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року у справі № 640/29120/21 вирішено стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління держпраці у Чернігівській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «КОМСЕРВІС» судові витрати в розмірі 2700,00 грн. та витрати на надання правничої допомоги в розмірі 10000,00 грн. 
Відтак, вказані суми - 10000, 00 грн. витрат на правничу допомогу та судовий збір в сумі 2700, 00 грн., які позивач в даній справі заявляє до стягнення як збитки, вже були стягнуті на його користь рішенням суду, а тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.
Як визначено ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
До складу судових витрат належить, серед іншого, і сплачений позивачкою судовий збір за подання позовної заяви.
Відповідно до пункту 20 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» Центральне міжрегіональне управління державної служби з питань праці звільнене від сплати судового збору при зверненні до суду в усіх судових інстанціях.
Відповідно до частини 2 статті 129 Господарського процесуального Кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.
Відповідно до частини третьої статті 129 Господарського процесуального Кодексу України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення без задоволення позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Застосовуючи правовий підхід, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17, судовий збір за подання позивачкою позову стягується з Державного бюджету України пропорційно до задоволених вимог у розмірі 1729,19 грн., оскільки відповідач є особою, яка звільнена від сплати судового збору, тому судовий збір, який сплачений позивачкою за подання позовної заяви, підлягає компенсації за рахунок держави.
Керуючись ст.ст. 73, 74, 79, 129, 233, 236-241, Господарського процесуального кодексу України, господарський суд
ВИРІШИВ :
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Комсервіс» до Центрального міжрегіонального управління державної служби з питань праці задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Комсервіс» (04219, м. Київ, просп. Володимира Івасюка, буд. 6, корп. 1, ідентифікаційний код 39410097) безпідставно утриманих коштів у сумі 90 000 (дев`яносто тисяч) грн. 00 коп., інфляційні втрати у сумі 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) грн. 00 коп., 3% річних у сумі 665 (шістсот шістдесят п`ять) грн. 75 коп., 1729 (одна тисяча сімсот двадцять дев`ять) грн. 19 коп. - судового збору.
У задоволенні іншої частини позову відмовити. 
Повний текст рішення складено 15.07.2026 року.

Суддя О.Г. Смірнов

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.