КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/10404/2026
Справа № 2-164/11

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

15 липня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області в складі судді Гізатуліної Н.М., постановлену в м. Бровари 11 серпня 2025 року у справі за заявою Акціонерного товариства «Укрсиббанк», боржник ОСОБА_1 , про видачу дублікату виконавчого листа,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

В листопаді 2023 року заявник АТ «Укрсиббанк» звернувся до суду із даною заявою, просив замість втраченого при поштовій пересилці виконавчого листа № 2-1641/2011 від 24 листопада 2011 року відносно боржника ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» у сумі 44316,48 доларів США, що за курсом НБУ станом на 18 травня 2011 року становить 353579 грн., та судового збору в сумі 1700 грн., а також витрат на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 120 грн., видати дублікат виконавчого листа.
Посилався на те, що 24 листопада 2011 року Броварським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист № 2-1641/2011, який було направлено на примусове виконання до ДВС Броварського міськрайонного управління юстиції. 12 липня 2016 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2. Після неодноразового спілкування з виконавчими службами засобами телефонного та поштового зв`язку, працівники останніх не могли надати відповіді щодо руху виконавчого провадження та місцезнаходження виконавчого документа, тому 20 квітня 2017 року, 19 грудня 2018 року, 28 серпня 2019 року, 16 червня 2020 року, 08 лютого 2021 року, 18 лютого 2022 року, 04 вересня 2023 року АТ «Укрсиббанк» направляло запити до Броварського відділу державної виконавчої служби щодо місцезнаходження виконавчого документа та проведених виконавчих дій.
26 вересня 2023 року Броварський відділ державної виконавчої служби надав відповідь на попередні звернення, за змістом якої у відділі на виконанні перебувало виконавче провадження № НОМЕР_2, 23 березня 2017 року винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу згідно п. 9 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника), і повторно виконавчий документ до відділу не надходив.
Оригінал виконавчого документу та постанови про повернення виконавчого документа на адресу представника АТ «Укрсиббанк» не надходив. Поштового повідомлення про вручення рекомендованого листа матеріали справи не містять, а тому інформація, зазначена у листі Броварського відділу державної виконавчої служби від 26 вересня 2023 року, не може слугувати доказом, що виконавчі листи було отримано банком. Перевіркою журналів реєстрації вхідних документів АТ «Укрсиббанк» встановлено, що за період з 23 березня 2017 року по теперішній час виконавчі документи, а саме оригінал виконавчого листа № 2-1641/2011 від 24 листопада 2011 року, на адресу банку не надходив.
Таким чином, на думку позивача, виконавчі документи було втрачено під час пересилання засобами поштового зв`язку. Факт відсутності виконавчого документа у заявника та в органі державної виконавчої служби свідчить про те, що його було втрачено.
Щодо строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, зазначав, що враховуючи зміст ст. 251 - 254 ЦК України, ч. 1 - 3 ст. 11, ч. 5 ст. 12, п. 9 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», строк пред`явлення виконавчого листа після переривання встановлюється з дня закінчення строку дії відповідної заборони, а саме три роки, починаючи з 21 квітня 2021 року, та закінчуючи 22 квітня 2024 року, з урахуванням вихідних днів. Таким чином, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання не пропущено.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2025 року заяву задоволено, видано дублікат виконавчого листа на виконання заочного рішення від 04 серпня 2011 року у справі № 2-1641/2011 про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» боргу у розмірі 44316,48 доларів США, що за курсом НБУ станом на 18 травня 2011 року становить 353579 грн., видано дублікат виконавчого листа на виконання заочного рішення від 04 серпня 2011 року у справі № 2-1641/2011 про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» судового збору у розмірі 1700 грн. та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді.

Боржник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2025 року та відмовити АТ «Укрсиббанк» у видачі дублікатів виконавчих листів.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, представником АТ «Укрсиббанк» отримано виконавчі листи 28 листопада 2011 року, строк пред`явлення виконавчих листів до виконання - до 15 серпня 2012 року. Банк звернувся із заявою про видачу дублікату виконавчого листа 30 листопада 2023 року, тобто через 12 років після строку їх пред`явлення до виконання.
Стверджував, що представником АТ «Укрсиббанк» не надані належні, допустимі і достовірні докази звернення до виконавчої служби із заявами про повернення виконавчого листа.
Крім того, представником банку не надано доказів звернення до поштового оператора Укрпошта із запитом щодо відправлення цінних, рекомендованих листів впродовж шести років до виконавчої служби та доказів отримання виконавчою службою листів від банку, за результатами звернення заявника чи його представника до поштового відділення з метою проведення перевірки у порядку, встановленому Інструкцією про порядок проведення на підприємствах поштового зв`язку, в їхніх філіалах та структурних підрозділах перевірок за фактами втрат поштових відправлень та нестачі їх вкладення, затвердженою наказом Державного комітету зв`язку України від 27 січня 1998 року № 14, пунктом 1.3 якої встановлено, що перевірки проводяться по всіх випадках втрат поштових відправлень та нестачі частини їх вкладення. Із змісту п. 3.1 та 8.1 Інструкції вбачається, що при перевірці встановлюється, хто, коли, о котрій годині і звідки доставив пошту, з якою пересилалось втрачене поштове відправлення, та з якими документами; хто з працівників поштового зв`язку (поштового вагона) приймав пошту, з якою пересилалось втрачене поштове відправлення; чи є на документах позначка про перевірку за підписом осіб, які приймали пошту; чи проводилися під час приймання пошти ретельний огляд, поіменна звірка поштових відправлень з документами, а на поштамтах, вузлах і відділеннях зв`язку, крім того - зважування посилок, цінних листів і цінних бандеролей; чи було фактично доставлене з поштою відправлення тощо. Результати кожної перевірки оформлюються актом або довідкою, де відображаються всі дані і докази та підбиваються підсумки перевірки з відповідними висновками та пропозиціями.
Вказував, що заявник не довів відсутності можливості провести перевірку втрати поштового відправлення у встановленому законом порядку.
Звертав увагу, що представник банку не був позбавлений можливості звернутися до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого листа відразу після отримання інформації про його втрату. Один раз на рік представник банку начебто звертався до виконавчої служби з запитом про встановлення місцезнаходження виконавчих листів замість того, щоб звернутися до суду із заявою про видачу дублікатів виконавчих листів. Жодних доказів, що перешкоджало представнику банку звернутися не через 12 років після втрати виконавчого листа, до суду не надано, що свідчить про зловживання своїми процесуальними правами банком.
Вказував, що доводи заявника про те, що закон не покладає на стягувача обов`язок контролювати хід виконання судового рішення органами державної виконавчої служби, є безпідставними, оскільки стягувач у виконавчому провадженні має широкі права для контролю за ходом виконання рішення суду або іншого виконавчого документа, що базується на принципах відкритості інформації та диспозитивності. Стягувач у виконавчому провадженні зобов`язаний письмово повідомляти виконавця про добровільне виконання рішення боржником, зміну своїх даних, не перешкоджати законним діям виконавця та дотримуватися вимог законодавства. Також стягувач має право ініціювати провадження, вибирати виконавця та знайомитися з матеріалами справи.
Наголошував, що АТ «Укрсиббанк» не надано доказів ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, що стосується пошуку виконавчого листа. Дії представника банку спрямовані на затягування виконавчого провадження та докази звернення одного разу в рік впродовж 7 років до виконавчої служби містять ознаки підробки та недійсності доказів, оскільки відсутні описи вкладення до цінного листа, накладні та фіскальні чеки, докази отримання клопотань, заяв державною виконавчою службою.
Залишається відкритим питання, для чого та з якою метою впродовж 7 років представник банку один раз на рік звертався до виконавчої служби із запитами про місцезнаходження виконавчого листа, у разі можливості звернутися до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа.
Стверджував, що АТ «Укрсиббанк» пропустив строк для звернення до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого листа, та долучив до заяви недійсні докази, щоб ввести суд в оману, що банком один раз в рік впродовж шести років здійснювалися заходи щодо розшуку виконавчого листа.
Наполягав, що стягувач, який не цікавиться ходом провадження, може втратити можливість вчасно реагувати на закриття провадження або повернення документів. Звертав увагу, що у банку є доступ до виконавчого провадження з ідентифікатором доступу та він має право на доступ до виконавчого провадження.
Звертаючись до суду з даною заявою, заявник стверджував, що виконавчі листи були втрачені при пересиланні, проте жодних допустимих доказів до заяви долучено не було, твердження заявника про втрату виконавчих документів є голослівними та не ґрунтуються на жодних доказах. Крім того, твердження заявника спростовуються державною виконавчою службою, які зазначають в листі від 13 лютого 2025 року про те, що в них відсутні звернення АТ «Укрсиббанк» і до них банк із заявами, клопотаннями не звертався.
Пояснював, що відповідно до листа від 13 лютого 2025 року № 8916 Броварського відділу державної виконавчої служби вказано, що згідно перевірки АСВП, де боржником є ОСОБА_1 , на примусовому виконанні у відділі станом на 13 лютого 2025 року не перебуває.
Згідно інформації, яка міститься у АСВП, 23 березня 2017 року головним державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого листа ВП НОМЕР_2 стягувачу на підставі п. 9 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». У АСВП відсутні звернення представників банку по виконавчому провадженню ВП НОМЕР_2.
Наводив зміст ч. 1, 2 ст. 433, ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», вказував, що виходячи з аналізу зазначених норм права суд при вирішенні питання про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання повинен з`ясувати питання щодо причин пропуску цього строку та залежно від обставин та характеру цих причин зробити висновок про їх поважність та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання. 
Стверджував, що не можна визнати поважними причини пропуску строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки будь-яких доказів, які б вказували на безпосереднє унеможливлення або ускладнення можливості вчинення процесуальних дій у визначений законом строк заявником не надано, як не вказано і те, що вказані обставини виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк.
Посилався на судову практику ЄСПЛ щодо того, що питання поновлення процесуального строку в контексті реалізації права доступу до справедливого суду не є абсолютним і при вирішення цього питання не може застосовуватися автоматично.
Посилався на практику Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 2-394/11, у якій, задовольняючи заяву про видачу дубліката виконавчого листа, суд звернув увагу, що заявник звернувся із заявою про видачу дубліката виконавчого листа до закінчення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Наводив правозастосовну практику судів першої та апеляційної інстанцій, посилався на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 про те, що якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.
Зазначав, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання встановлено до 15 серпня 2012 року, виконавчий лист було видано 24 листопада 2011 року. Представник банку в заяві про видачу виконавчого листа не порушує питання про поновлення цього строку, який сплив
15 серпня 2012 року.
Наголошував, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі, і поки представник банку називає його боржником та 12 років шукає виконавчий лист, ОСОБА_1 захищає Батьківщину.
Посилався на подання заяви про видачу дублікату виконавчого листа особою, яка не має повноважень та правових підстав для її подання, оскільки відповідно до відомостей з Єдиного реєстру адвокатів України, адвокат Гладиш Я.М. відсутня в цьому реєстрі, а тому заяву слід було залишити без розгляду.

Від АТ «Укрсиббанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому банк просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, наводив власні спростування доводів апеляційної скарги.
Пояснював, що 15 серпня 2012 року державним виконавцем ВДВС Броварського МРУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3, а 04 лютого 2016 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві. 
Виконавчий лист було повторно направлено на примусове виконання до ВДВС Броварського МРУЮ, і 12 липня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2. 23 березня 2017 року виконавчий документ повернуто на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», водночас, у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення, строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа в зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони (ч. 5 ст. 12 Закону). 
Пояснював, що така заборона була введена Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який втратив чинність лише 23 вересня 2021 року. 
З урахуванням наведених положень законодавства, відлік строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання має вираховуватись з дня закінчення строку дії відповідної заборони.
Наводив правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 22 лютого 2024 року у справі № 128/3691/16, від 06 червня 2024 року у справі № 442/3849/13-ц, з якими узгоджується ухвала суду першої інстанції, що заява АТ «Укрсиббанк» подана у межах строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Щодо повноважень представника АТ «Укрсиббанк» пояснював, що на підтвердження своїх повноважень представник АТ «Укрсиббанк» Гладиш Я.М. надала свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю КВ № 6204, видане 27 вересня 2018 року на підставі рішення Ради адвокатів м. Києва від 13 вересня 2018 року № 18 та підписане головою Ради адвокатів м. Києва Рафальською І.В., та ордер про надання правничої допомоги АА № 0031972 від 08 серпня 2023 року, виданий на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 01 жовтня 2018 року адвокатом Гладиш Я.М. у Броварському міськрайонному суді Київської області. З матеріалів справи вбачається, що 13 вересня 2018 року Гладиш Я.М. складено кваліфікаційний іспит для набуття права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, отримала свідоцтво про складення кваліфікаційного іспиту, пройшла стажування, прийняла присягу адвоката та отримала свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю. Отже, відповідно до вимог та процедури, визначеної Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Гладиш Я.М. набула право на зайняття адвокатською діяльністю, і вищесказане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі № 826/2079/18, від 02 червня 2020 року у справі № 826/10717/18, від 11 червня 2020 року у справі № 826/1765/18, а також судову практику ЄСПЛ. 
Щодо звернення до виконавчої служби, пояснювала, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», який набрав законної сили 05 жовтня 2016 року та Положення про АСВП, лише з 2017 року став можливим пошук за критеріями прізвища, імені та по батькові. Оскільки у стягувача не було доступу до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, тому банк неодноразово звертався до ВДВС Броварського МРУЮ із запитами щодо місцезнаходження виконавчого листа. У відповідь на останнє звернення банку від 04 вересня 2023 року, а в тому числі і на попередні звернення, виконавча служба повідомила листом від 26 вересня 2023 року, що 23 березня 2017 року була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу, а також повідомлено про те, що за правилами діловодства термін зберігання архівних справ становить три роки, а тому копії матеріалів виконавчого провадження та документів, які підтверджують направлення виконавчого листа стягувачу, видати неможливо; за даними АСВП виконавчий лист на виконання до ВДВС повторно не надходив.
Як вбачається із акту від 17 листопада 2023 року, при перевірці документів поштових відправлень, журналів реєстрації вхідної кореспонденції АТ «Укрсиббанк» встановлено, що з 23 березня 2017 року і на даний час оригінали виконавчих листів № 2-1614/2011 до банку не надходили (а. с. 196 т. 1).
У відповідь на адвокатський запит Броварський ВДВС 13 лютого 2025 року повідомив, що згідно з інформацією, яка міститься у АСВП, 23 березня 2017 року головним державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу, ВП НОМЕР_2 на підставі п. 9 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження»,. Матеріали виконавчого провадження знищено у зв`язку із закінченням строку зберігання виконавчих документів, який становить три роки. У АСВП відсутні звернення представників АТ «Укрсиббанк» у ВП НОМЕР_2.
Додатково повідомлено, що згідно із Зведеної номенклатури справі № 14-35 від 21 грудня 2023 року, реєстри на відправлену кореспонденцію, квитанції на відправку рекомендованої кореспонденції, акти про відсутність вкладень у конверті зберігаються терміном 1 рік (а. с. 107 т. 2).
Підсумовував, що наведені в апеляційній скарзі твердження є безпідставними і характеризують позицію скаржника лише як спробу уникнення відповідальності за невиконання зобов`язань за кредитним договором. 

Крім того, 07 липня 2026 року представником позивача Гладиш Я.М. надано до суду на підтвердження своїх повноважень АТ «Укрсиббанк» копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КВ № 6204, виданого 27 вересня 2018 року на підставі рішення Ради адвокатів м. Києва від 13 вересня 2018 року, профайл з Єдиного реєстру адвокатів, копії довіреностей, виданих АТ «Укрсиббанк» на ім`я Гладиш Я.М. , копії додаткових угод до договору про надання послуг № 01/06 від 01 червня 2016 року.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заперечувала проти долучення зазначених документів до матеріалів справи, посилаючись на положення ст. 83 ЦПК України і вказуючи, що представник банку не просила суд поновити строк для подання доказів, не надала доказів неможливості подати їх в суді першої інстанції та не надала доказів, що їй перешкоджало подати дані докази в суді першої інстанції.
Відхиляючи ці заперечення, апеляційний суд зауважує, що документи, якими підтверджуються повноваження представника, не є доказами в розумінні ст. 76 ЦПК України, оскільки на їх підставі суд не встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, а тому на ці документи не поширюється правило ст. 83 ЦПК України щодо подання доказів.

08 липня 2026 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подано клопотання про зупинення провадження у справі до припинення перебування ОСОБА_1 у складі ЗСУ або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. До клопотання долучено копію довідки в/ч НОМЕР_1 від 04 березня 2026 року, згідно якої солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за призовом по мобілізації у в/ч НОМЕР_1 з 12 січня 2026 року.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 2 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Європейський суд з прав людини також зауважив, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватись з урахуванням обставин справи та таких критеріїв як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливості спору для заявника (FRYDLENDER v. FRANCE, № 30979/96, § 43, ЄСПЛ, від 20 червня 2000 року).
Як вбачається з матеріалів справи, в апеляційному порядку переглядається ухвала суду першої інстанції від 11 серпня 2025 року щодо видачі дублікату виконавчого листа. 

Відповідно до змісту статті ст. 251 ЦПК України провадження у справі підлягає зупиненню лише у випадку наявності обставин, які перешкоджають розгляду справи, однак зазначене не повинно призвести до затягування розгляду справи та позбавлення сторін правомірного очікування розгляду процесуального питання щодо правомірності видачі дублікату виконавчого листа.

До основних засад судочинства частиною третьої статті 2 ЦПК України віднесено розумність строків розгляду справи судом, пропорційність, диспозитивність, змагальність сторін.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що клопотання про зупинення провадження у справі задоволенню не підлягає, оскільки апеляційною інстанцією справа по суті спору не розглядається, і за апеляційною скаргою вирішуватиметься питання процесуального характеру, не пов`язане із розглядом справи по суті спору.
Такі висновки узгоджуються із правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2025 року у справі № 203/1905/22 (провадження № 61-9993св24) щодо відсутності обов`язку апеляційного суду зупинити провадження у справі у разі апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції, якою вирішено питання процесуального характеру, не пов`язаного із розглядом справи по суті спору.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2011 року у справі № 2-1641/2011 задоволено зустрічний позов ПАТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів нарахованих за користування кредитом та пені. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» суму боргу в розмірі 44 316 доларів США, що за курсом НБУ, станом на 18 травня 2011 року, становить 353 579 грн., з яких: кредитна заборгованість 31 791,01 доларів США, що становить 253 644,57 грн.; заборгованість по процентах 10 625,03 доларів США, що становить 84 771,80 грн., пеня за прострочення повернення кредиту 767,59 доларів США, що становить 6 124,19 грн., пеня за прострочення сплати відсотків 1 132,85 доларів США, що становить 9 038,44 грн.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк`судовий збір у розмірі 1 700 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення 120 грн. (а. с. 153 - 157 т. 1).

03 жовтня 2011 року вх. № 49364 представник АТ «Укрсиббанк» Юрченко А.В. подав до суду заяву про видачу копії рішення суду та виконавчих листів (а. с. 158 т. 1).
Копія рішення суду та виконавчий лист направлений засобами поштового зв`язку на адресу АТ «Укрсиббанк» та згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, 28 листопада 2011 року отримані його представником (а. с. 161, 162 т. 1).

Постановою державного виконавця Броварського ВДВС Січкар Р.М. від 15 серпня 2012 року відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_3 з виконання виконавчого листа № 2-1641/2011 про стягнення з ОСОБА_1 боргу у розмірі 355 399 грн на користь ПАТ «Укрсиббанк» (а. с. 24 т. 2).
Постановою головного державного виконавця Броварського ВДВС Лобко О.С. від 04 лютого 2016 року ВП № НОМЕР_3, встановивши, що згідно з інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за боржником зареєстроване нерухоме майно, а саме квартира, частка власності 1/1, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за даними СТОВ «Княжицьке» у даній квартирі зареєстрована неповнолітня дитина, згідно акту державного виконавця, майно боржника на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу не виявлено, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий лист № 2-1641/2011 повернуто стягувачу, зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 04 лютого 2017 року (а. с. 25 т. 2).
Постановою головного державного виконавця Броварського ВДВС Лобко О.С. від 12 липня 2016 року відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_2 з виконання виконавчого листа № 2-1641/2011 про стягнення з ОСОБА_1 боргу у розмірі 355 399 грн. на користь ПАТ «Укрсиббанк» ( а. с. 21 т. 2).
АТ «Укрсиббанк» неодноразово звертався до Броварського ВДВС із клопотаннями щодо місця знаходження виконавчого листа № 2-1641/2011, а саме 20 квітня 2017 року вих. № 347/17, 19 грудня 2018 року вих. № 2124/18, 28 серпня 2019 року вих. № 897/19, 16 червня 2020 року вих. № 924/20, 08 лютого 2021 року вих. № 107/21, 18 лютого 2022 року вих. № 164/22, вручення яких Броварському ВДВС підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а. с. 169 - 186 т. 1).
У відповідь на звернення представника АТ «Укрсиббанк» від 04 вересня 2023 року вих. № 869/23, Броварський ВДВС 26 вересня 2023 року за вих. № 68199 надав відповідь, у тому числі, і на попередні звернення АТ «Укрсиббанк», повідомивши, що виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1641/2011 перебувало у Броварському ВДВС. Проте, 23 березня 2017 року винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу згідно з п. 9 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника). Додатково повідомлено, що за правилами діловодства термін зберігання архівних справ становить три роки, а тому копії матеріалів виконавчого провадження та документів, які підтверджують направлення виконавчого листа стягувачу надати неможливо. За даними автоматизованої системи виконавчого провадження повторно зазначений виконавчий лист на виконання до ВДВС не надходив (а. с. 187 - 191 т. 1).
Як вбачається із акту АТ «Укрсиббанк» від 17 листопада 2023 року, при перевірці документів поштових відправлень, журналів реєстрації вхідної кореспонденції АТ «Укрсиббанк» встановлено, що з 23 березня 2017 року і на даний час, оригінали виконавчих листів № 2-1641/2011 на адресу банку не надходив (а. с. 196 т. 1).

У відповідь на адвокатський запит ОСОБА_2. Броварський ВДВС 13 лютого 2025 року № 8916 повідомив, що згідно з інформацією, яка міститься у Автоматизованій системі виконавчого провадження 23 березня 2017 року головним державним виконавцем Свистанюк Ю.Г. винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу ВП НОМЕР_2 на підставі п. 9 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Матеріали виконавчого провадження ВП НОМЕР_2 знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання виконавчих документів, строк зберігання яких становить три роки. У автоматизованій системі виконавчого провадження відсутні звернення представників ПАТ «Укрсиббанк» у ВП НОМЕР_2. Додатково повідомлено про те, що згідно із Зведеної номенклатури справ № 14-35 від 21 грудня 2023 року, реєстри на відправлену кореспонденцію, квитанції на відправку рекомендованої кореспонденції, акти про відсутність вкладень у конверті зберігаються терміном 1 рік (а. с. 112 т. 2).

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Стаття 129-1 Конституції України визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Виконання судового рішення є невід`ємною та заключною частиною судового процесу, яка поєднана з попередніми частинами єдиною та основною метою всього судочинства, яке полягає в захисті прав і охоронюваних законом інтересів осіб.
Розгляд процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб), є виконанням судових рішень як заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав.

Виконання судових рішень у цивільних (господарських) справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція).

Стаття 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ця стаття Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу, як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) стверджує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Конституцією України, цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого документа, що видається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до підпункту 17.4 підпункту 17 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Аналіз підпункту 17.4 підпункту 17 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України дає підстави для висновку про те, що єдиною підставою для видачі судом дубліката виконавчого документа є його втрата.
Судом першої інстанції встановлено, що умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа від 21 травня 2015 року № 523/2192/14-ц та першого пред`явлення його до виконання були врегульовані Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі Закон № 606-XIV), який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону № 606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII.
Згідно з пунктом 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Тлумачення пункту 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII свідчить, що положення цього Закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Вказаним пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності.
Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (пункт 4 Рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року у справі № 3-рп/2001).

Згідно зі статтею 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Відповідно до частини п`ятої статті 47 Закону № 606-XIV повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, з моменту закінчення дії відповідної заборони (частина п`ята статті 23 Закону № 606-XIV).
Подібні положення містить і частина п`ята статті 12 Закону № 1404-VIII, згідно з якою у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.
23 квітня 2021 року набрав чинності Закон № 1381-ІХ пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» якого передбачено, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом, тобто з 23 вересня 2021 року.

З урахуванням наведених положень законодавства суд першої інстанції вірно визначився з тим, що оскільки постановою державного виконавця від 23 березня 2017 року виконавчий документ стягувачу повернуто у зв`язку із встановленою законом забороною звернення стягнення на майно боржника, з якою державний виконавець пов`язував неможливість виконання рішення суду, відлік строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання має обраховуватись з дня закінчення строку дії відповідної заборони, тобто з 23 вересня 2021 року.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові від 22 лютого 2024 року у справі № 128/3691/16 (провадження № 61-16245св23) Верховний Суд зазначив, що «частина перша статті 37 Закону № 1404-VIII містить вичерпний перелік обставин, які є підставою для повернення виконавчого документа. Так, згідно з пунктом 9 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення, строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника з дня закінчення строку дії відповідної заборони (частина п`ята статті 12 Закону № 1404-VIII). На момент винесення державним виконавцем 23 травня 2018 року постанови про повернення виконавчого документа стягувачу через встановлену законом заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, діяв Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким було встановлено заборону на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань позичальника або майнового поручителя за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами в іноземній валюті. 23 квітня 2021 року набрав чинності Закон України від 13 квітня 2021 року № 1381-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» якого передбачено, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом, тобто з 23 вересня 2021 року. На час звернення АТ «Сенс Банк» до суду із заявою про заміну сторони у виконавчому документі (у грудні 2022 року) строк дії встановленої Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборони, з якою державний виконавець пов`язував неможливість виконання рішення суду, закінчився (23 вересня 2021 року), тому немає підстав вважати, що зазначена заява є такою, що подана поза межами строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання».

У постанові від 06 червня 2024 року у справі № 442/3849/13-ц (провадження № 61-2600св24) Верховний Суд вказав, що «суди не звернули увагу на те, що виконавчий лист № 442/3849/13 від 10 липня2013 року постановою Дрогобицького міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Львівській області від 30 червня 2017 року був повернутий стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», а тому повторно міг бути пред`явлений до виконання протягом трьох років з дня втрати чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тобто з 23 вересня 2021 року. Суди встановили, що оригінал виконавчого документа втрачено. Колегія суддів враховує, що на відміну від обставин, встановлених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 2-836/11 (провадження № 14-308цс19), у справі, що переглядається, банк звернувся до суду з заявою про видачу дублікату виконавчого листа в межах строку його пред`явлення до виконання».

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що заява АТ «УкрСиббанк» про видачу дубліката виконавчого листа, подана у листопаді 2023 року, є такою, що подана у межах строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, який мав сплинути лише 23 вересня 2024 року.

За даних обставин доводи апеляційної скарги, що банк звернувся із заявою про видачу дублікату виконавчого листа 30 листопада 2023 року через 12 років після строку їх пред`явлення до виконання, а представником АТ «Укрсиббанк» не надані належні, допустимі і достовірні докази звернення до виконавчої служби із заявами про повернення виконавчого листа, не ґрунтуються на доказах, наявних у справі, та випливають із помилкового суб`єктивного тлумачення норм матеріального права, зокрема положень Закону України «Про виконавче провадження» щодо переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, а також без урахування вищевикладених правових висновків Верховного Суду.

У пунктах 44 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 2-836/11 (провадження № 14-308цс19) міститься висновок, про те що: «стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина шоста статті 12 Закону № 1404-VIII). У разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (частина перша статті 433 ЦПК України; близький за змістом припис відображений у частині першій статті 329 ГПК України). Відповідно до підпункту 17.4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів: у разі втрати виконавчого документа, суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання (аналогічний припис відображений у підпункті 19.4 пункту 1 розділу «Перехідні положення» ГПК України).
Якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви».

Посилаючись на цю ж постанову Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 у апеляційній скарзі, ОСОБА_1 не звернув увагу, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції зазначеним висновкам не суперечить, оскільки у справі, що переглядається, судом першої інстанції встановлено, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що представник банку не був позбавлений можливості звернутися до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого листа відразу після отримання інформації про його втрату, проте замість цього один раз на рік стягувач начебто звертався до виконавчої служби з запитом про встановлення місцезнаходження виконавчих листів, і жодних доказів, що перешкоджало йому звернутися не через 12 років після втрати виконавчого листа, до суду не надано, в той час як у стягувача є доступ до виконавчого провадження з ідентифікатором доступу та він має право на доступ до виконавчого провадження, однак не цікавився ходом провадження.

Так, наведені ОСОБА_1 обставини не є самі по собі підставою для відмови у видачі дублікату виконавчого листа, враховуючи, що із даною заявою АТ «Укрсиббанк» звернувся в межах строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Також апеляційний суд враховує обґрунтовані пояснення АТ «Укрсиббанк» у відзиві на апеляційну скаргу, згідно яких, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», який набрав законної сили 05 жовтня 2016 року та Положення про АСВП, лише з 2017 року став можливим пошук за критеріями прізвища, імені та по батькові, і оскільки у стягувача не було доступу до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, тому банк неодноразово звертався до ВДВС Броварського МРУЮ із запитами щодо місцезнаходження виконавчого листа.

Також апеляційний суд не може погодитися з аргументами ОСОБА_1 щодо підробки та недійсності доказів, обґрунтованими відсутністю описів вкладення до цінного листа, накладних та фіскальних чеків, доказів отримання клопотань державною виконавчою службою.

Так, на підтвердження отримання виконавчою службою запитів, які направлялись банком впродовж 2017 - 2023 років, АТ «Укрсиббанк» долучив до заяви рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень із відмітками про вручення кожного запиту. 

У пунктах 53 - 56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2024 року в справі № 186/871/14-ц (провадження № 14-97цс24) вказано, що: «53. Аналіз підпункту 17.4 підпункту 17 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (підпункт 19.4 підпункту 19 пункту 1 розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України) дає підстави для висновку про те, що єдиною підставою для видачі судом дубліката виконавчого документа є його втрата.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Твердження ОСОБА_1 про обов`язковість звернення до поштового відділення з метою проведення перевірки у порядку, встановленому Інструкцією про порядок проведення на підприємствах поштового зв`язку, в їхніх філіалах та структурних підрозділах перевірок за фактами втрат поштових відправлень та нестачі їх вкладення, затвердженою наказом Державного комітету зв`язку України №14 від 27 січня 1998 року, є неспроможними. 

Відповідно до п. 116, 119 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, в редакції станом на час винесення постанови про повернення виконавчого листа стягувачу 23 березня 2017 року, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження. Невручені поштові відправлення зберігаються об`єктом поштового зв`язку до закінчення шестимісячного строку з дня прийняття їх для пересилання, невиплачені поштові перекази - протягом трьох років з дня прийняття їх для пересилання.

На день звернення до суду з заявою про видачу дублікатів виконавчих листів пройшло більше ніж шість місяців від дня направлення їх на адресу стягувача АТ «Укрсиббанк», тому здійснення перевірки поштового відділення не могло призвести до жодних позитивних результатів.

Так, на підтвердження обставин втрати виконавчих документів заявником АТ «Укрсиббанк» надано лист Броварського ВДВС 26 вересня 2023 року за вих. № 68199, згідно якого виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1641/2011 перебувало у Броварському ВДВС, проте, 23 березня 2017 року винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу згідно з п. 9 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», і за даними автоматизованої системи виконавчого провадження повторно зазначений виконавчий лист на виконання до ВДВС не надходив (а. с. 187 - 191 т. 1); акт АТ «Укрсиббанк» від 17 листопада 2023 року, згідно якого при перевірці документів поштових відправлень, журналів реєстрації вхідної кореспонденції АТ «Укрсиббанк» встановлено, що з 23 березня 2017 року і на даний час, оригінали виконавчих листів № 2-1641/2011 на адресу банку не надходив (а. с. 196 т. 1).

Отже, виконавчі листи відсутні як у стягувача, так і у органів примусового виконання судових рішень, а в справі відсутні відомості про те, що судове рішення у справі № 2-164/11, яке набрало законної сили і на виконання якого судом видано виконавчі листи, виконано добровільно.

У цьому випадку видача дубліката виконавчого документа є забезпеченням гарантованого Конституцією України права на виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Таким чином, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що заявником надані достатні докази на підтвердження того, що виконавчий лист був втрачений при пересилці, а тому заява АТ «Укрсиббанк» підлягає задоволенню, і з метою поновлення права заявника на виконання судового рішення у справі йому мають бути видані дублікати виконавчих листів щодо стягнення із боржника заборгованості та щодо стягнення судових витрат.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі, і поки представник банку називає його боржником та 12 років шукає виконавчий лист, ОСОБА_1 захищає Батьківщину, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки перебування ОСОБА_1 на військовій службі не звільняє останнього від конституційного обов`язку виконання судового рішення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що Єдиний реєстр адвокатів України не містить відомостей стосовно права Гладиш Я. М. на заняття адвокатською діяльністю, і подання заяви про видачу дублікату виконавчого листа особою, яка не має повноважень, є підставою для залишення відповідної заяви без розгляду, апеляційний суд враховує таке.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правничої допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера. Повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом. Адвокат зобов`язаний діяти в межах повноважень, наданих йому клієнтом, у тому числі з урахуванням обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій.

Зі змісту частин першої, третьої статті 26 вказаного Закону вбачається, що ордер може бути оформлений адвокатом (адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням) лише на підставі вже укладеного договору. Адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді, а так само умисне невнесення адвокатом до ордера відомостей щодо обмежень повноважень, установлених договором про надання правничої допомоги (стаття 400-1 Кримінального кодексу України). Схожі за змістом правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року в справі № П/9901/736/18 (провадження № 11-989заі18), в постановах Верховного Суду від 03 серпня 2020 року в справі № 428/3851/19, від 12 липня 2021 року в справі № 750/7902/20-ц (провадження № 61-7388св21)).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2025 року в справі № 761/5870/24 (провадження № 61-5803сво24) виснував, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. У цивільному судочинстві повноваження адвоката як представника можуть підтверджуватися довіреністю або ордером, які видаються на підставі договору відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Ордер видається адвокатом (адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням) у письмовій (електронній) формі та повинен містити підпис адвоката (електронний підпис). Тобто, ордер по суті є заявою самого адвоката про наявність у нього повноважень на представництво інтересів іншої особи на підставі укладеного з нею договору про надання правничої допомоги.

За відсутності відомостей, що свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю визнане у передбаченому законом порядку недійсним або є скасованим, припинення (зупинення) права на заняття адвокатською діяльністю, у суду немає підстав ставити під сумнів статус представника учасника справи як адвоката (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі № 756/14949/15-ц).

Відтак, оскільки ОСОБА_1. не доведено, що свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, видане Гладиш Я.М., визнане у передбаченому законом порядку недійсним або є скасованим, у суду першої інстанції були відсутні підстави ставити під сумнів статус Гладиш Я. М. як адвоката.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 16 липня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О. 

Яворський М.А.