КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 756/1232/26 Головуючий в суді І інстанції Діденко Є.В.
Провадження № 33/824/2354/2026 Головуючий у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року Київський апеляційний суд у складі судді Голуб С.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_1 - адвоката Деркаченко Софії Олексіївни на постанову Оболонського районного суду міста Києва від 20 лютого 2026 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 184 Кодексу України про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 20 лютого 2026 року провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 184 КУпАП закрито за малозначністю та обмежено усним зауваженням.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, 01 травня 2026 року захисник ОСОБА_1 - адвокат Деркаченко С.О. звернулася через підсистему «Електронний суд» з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, постанову суду першої інстанції скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Згідно з вимогами ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Беручи до уваги, що апеляційну скаргу подано після закінчення строку, передбаченого ч. 2 ст. 294 КУпАП, суд апеляційної інстанції насамперед вирішує питання про поновлення строку на апеляційне оскарження.
Відповідно до ч. 1 ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право оскаржити постанову по справі.
Згідно з ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення.
З матеріалів справи вбачається, що постанову суду першої інстанції ухвалено 20 лютого 2026 року. Копію постанови ОСОБА_1 отримала в приміщенні суду першої інстанції 26 лютого 2026 року, що підтверджується розпискою у матеріалах справи. Захисниця наголошує, що вперше апеляційну скаргу було сформовано та подано через систему «Електронний суд» 06 березня 2026 року, тобто в межах десятиденного строку з моменту отримання копії оскаржуваної постанови. Водночас її реєстрація судом першої інстанції відбулася 16 березня 2026 року, що стало підставою для висновку про пропуск строку на апеляційне оскарження. 
22 квітня 2026 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу було повернуто через відсутність клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, у зв`язку з чим адвокат 01 травня 2026 року повторно звернулася з апеляційною скаргою із проханням поновити строк на апеляційне оскарження.
Захисниця ОСОБА_1 - адвокат Деркаченко С.О. зазначила, що дата реєстрації процесуального документа судом - 16 березня 2026 року є датою опрацювання документа працівниками канцелярії або датою передачі судді. Проте згідно з принципом процесуальної справедливості, скаржник не може нести відповідальність за тривалість реєстрації документа в суді або за затримки в автоматизованому розподілі справи.
За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що причини пропуску строку на апеляційне оскарження є поважними, зумовлені об`єктивними процесуальними обставинами та не свідчать про недобросовісну поведінку сторони захисту. Враховуючи необхідність забезпечення права особи на апеляційний перегляд справи та доступ до суду, суд вважає за необхідне поновити строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги адвокат Деркаченко С.О. зазначила, що постанова є незаконною та необґрунтованою, оскільки в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення. Диспозиція ч. 1 ст. 184 КУпАП передбачає відповідальність саме за ухилення від виконання батьківських обов`язків, що передбачає умисне ігнорування потреб дитини, однак таких дій з боку ОСОБА_1 не було.
21 січня 2026 року ОСОБА_1 особисто привела дитину до ЗДО № 602, забезпечивши її перебування під наглядом працівників закладу, а звернення до вихователів було зумовлене її емоційним виснаженням та бажанням діяти в інтересах дитини, а не відмовою від виконання батьківських обов`язків. Стан психологічного пригнічення ОСОБА_1 , пов`язаний із мобілізацією чоловіка та депресивним розладом, не може свідчити про ухилення від обов`язків щодо виховання дитини.
Матеріали справи не підтверджують наявності об`єктивної сторони правопорушення, оскільки відповідно до акту обстеження умов проживання від 21 січня 2026 року у квартирі були створені належні умови для дитини, наявні необхідні продукти харчування та засоби гігієни. Зазначає, що твердження про залишення дитини у дошкільному закладі спростовується тим, що ОСОБА_1 мала намір забрати дитину орієнтовно о 18:20 год до закриття садочка, однак ситуацію було передчасно оцінено працівниками закладу та органами опіки як відмову від дитини.
Наголошує на тому, що висновки працівників дитячого закладу та органів, які брали участь у складанні матеріалів справи, ґрунтувалися на суб`єктивному сприйнятті емоційного стану ОСОБА_1 , а не на об`єктивних доказах неналежного виконання батьківських обов`язків. Звернення ОСОБА_1 за допомогою до вихователів було проявом відповідального ставлення до дитини, а не ухиленням від обов`язків.
Суд першої інстанції порушив вимоги ст. 62 Конституції України та ст. 251 КУпАП, оскільки поклав в основу рішення недоведені та суперечливі відомості, зокрема щодо нібито перебування ОСОБА_1 у стані сп`яніння. Проте жодних належних доказів цього, а саме протоколу медичного огляду чи висновку лікаря, матеріали справи не містять. Також вказує, що копію протоколу ОСОБА_1 не отримувала та не визнає підписи на ньому своїми.
Судом не було допитано осіб, на показаннях яких фактично ґрунтувалося адміністративне провадження, що унеможливило повну та всебічну перевірку обставин справи на виконання вимог ст. 245 та ст. 280 КУпАП.
Вказує, що застосування ст. 22 КУпАП можливе лише за умови встановлення факту вчинення правопорушення, однак за відсутності події та складу адміністративного правопорушення провадження підлягало закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП. Протокол про адміністративне правопорушення не містить конкретного опису того, від виконання яких саме батьківських обов`язків вона ухилилася, а тому не може бути належним та допустимим доказом.
Крім того, протягом усього часу виховання дитини ОСОБА_1 належним чином виконувала свої батьківські обов`язки, не притягувалась до відповідальності, має позитивні характеристики, забезпечує дитині належні умови проживання, розвиток та навчання, а описана ситуація була поодиноким випадком, пов`язаним із психологічним виснаженням, а не системним неналежним ставленням до дитини.
Стверджує, що внаслідок помилкової оцінки ситуації посадовими особами дитина була вилучена із сім`ї та тривалий час перебуває без материнського піклування, що є непропорційним втручанням у право на сімейне життя. Посилається на необхідність врахування найкращих інтересів дитини та вважає, що за таких обставин постанова суду підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.
В судове засідання суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її захисник - адвокат Деркаченко С.О. не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили, тому на підставі ч. 6 ст. 294 КУпАП апеляційний суд визнав, що їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Дослідивши матеріали справи та усі надані докази, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.
Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно з вимогами статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення, як це визначено у статті 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Водночас положеннями статті 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Частиною першою статті 184 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання малолітніх та/або неповнолітніх дітей.
Об`єктом правопорушення, передбаченого цією статтею, є суспільні відносини у сфері охорони прав та інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей.
Об`єктивна сторона правопорушення полягає в ухиленні батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання малолітніх та/або неповнолітніх дітей; суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини як у формі умислу, так і у формі необережності.
Суб`єктом правопорушення є батьки або особи, які їх замінюють.
Згідно з частинами 1, 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону (частина 6 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Статтею 150 СК України, якою визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, передбачено, що:
батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини;
батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину;
забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини.
Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 743685 ОСОБА_1 в повному обсязі не виконувала свої батьківські обов`язки по відношенню до своєї малолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що виразилось в тому, що 21 січня 2026 року приблизно о 14:30 год вона привела доньку у дитячий садок № 602 та повідомила вихователю, що не буде її забирати додому, хоче залишити її у садочку, так як не справляється з батьківськими обов`язками, чим порушила ст. 150 СК України, що у свою чергу привело до вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП (а.с. 1).
До вказаного протоколу про адміністративне правопорушення посадова особа, яка його склала, долучила у якості доказів: 
- рапорт ДОП ВП Оболонського УП ГУНП в м. Києві старшого лейтенанта поліції Береславської О.;
- копію рапорту про виклик «102», зареєстрований в ЄО за № 3217, де вказано, що 21 січня 2026 року о 17:28 надійшло повідомлення від ОСОБА_3 , згідно з яким гр. ОСОБА_4 у стані сп`яніння привела дитину ОСОБА_5 до дитячого садочку та залишає її там;
- копію акту обстеження умов проживання дитини від 21 січня 2026 року за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зазначено, що санітарно-гігієнічний стан квартири задовільний, у квартирі прибрано, для дитини створено належні умови проживання, мати поводила себе дуже дивно, повідомила, що чоловіка мобілізували і в неї нестабільний психологічний стан, були суіцидальні думки, коли привела дитину до садочку, то попросила забрати її, бо щось із нею зробить. Після цього комісією вирішено влаштувати дитину до КМДКЛ № 1;
- копію акту проведення оцінки рівня безпеки дитини, де вказано, що мати дитини ОСОБА_1 поводить себе дивно та задля безпеки дитини ОСОБА_2 її вилучено;
- копію письмових пояснень ОСОБА_1 , в яких остання зазначила, що переживала через те, що її чоловіка мобілізували, а тому перебувала у пригнічено-емоційному стані, перебувала на лікуванні;
- копію письмових пояснень ОСОБА_6 , де вказано, що мати ОСОБА_1 привела дитину до садочку, перебувала у збудженому стані, говорила, що не забере дитину після чого керівництво садка викликало службу та поліцію;
- копію письмових пояснень ОСОБА_7 , в яких зазначено, що гр. ОСОБА_1 привела дитину у садок, була у пригніченому та збуджено стані, та повідомила, що зі своїми обов`язками над дитиною не справляється.
Оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що вони не підтверджують факту ухилення ОСОБА_1 від виконання батьківських обов`язків у розумінні ч. 1 ст. 184 КУпАП.
Суд враховує, що відповідно до акту обстеження умов проживання дитини від 21 січня 2026 року у квартирі створено належні умови для проживання малолітньої дитини, санітарно-гігієнічний стан житла є задовільним, наявні необхідні умови для її розвитку та виховання. Будь-яких відомостей про неналежне матеріальне забезпечення дитини, відсутність турботи про її здоров`я чи систематичне невиконання матір`ю своїх обов`язків матеріали справи не містять.
З наданих пояснень ОСОБА_1 убачається, що на момент події вона перебувала у складному емоційному та психологічному стані у зв`язку з мобілізацією чоловіка та проходила лікування. Водночас сам по собі пригнічений психологічний стан особи не свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків та не може автоматично ототожнюватися з наявністю складу адміністративного правопорушення.
Апеляційний суд також враховує, що ОСОБА_1 особисто привела дитину до дошкільного закладу освіти, де дитина перебувала під наглядом працівників закладу. Матеріали справи не містять належних та достатніх доказів того, що ОСОБА_1 дійсно мала намір остаточно залишити дитину без батьківського піклування або відмовитися від виконання своїх обов`язків щодо неї.
Письмові пояснення працівників закладу дошкільної освіти та інші долучені до справи документи свідчать лише про їх суб`єктивне сприйняття емоційного стану матері та її висловлювань, однак самі по собі не підтверджують факту ухилення від виконання передбачених законом батьківських обов`язків. При цьому об`єктивних доказів, які б свідчили про реальну загрозу для життя чи здоров`я дитини з боку матері або про систематичне невиконання нею обов`язків щодо виховання дитини, матеріали справи не містять.
Крім того, відомості про перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння належними доказами не підтверджені, оскільки у справі відсутні результати медичного огляду або інші допустимі докази, які б підтверджували такі обставини.
Апеляційний суд також враховує, що матеріали справи спростовують висновок про ухилення ОСОБА_1 від виконання батьківських обов`язків. Як убачається з наданого листування у батьківській групі закладу дошкільної освіти, о 18:23 год ОСОБА_1 повідомила, що через сім хвилин забере доньку із садочка. Вказані дії свідчать про намір матері забрати дитину додому після завершення перебування у закладі освіти та не узгоджуються з твердженням про відмову від дитини чи небажання здійснювати щодо неї батьківське піклування. При цьому після зазначеного повідомлення ОСОБА_1 дійсно прибула до закладу з метою забрати дитину, однак на той момент дитина вже перебувала під наглядом служби у справах дітей у зв`язку з вжитими посадовими особами заходами реагування.
За таких обставин апеляційний суд вважає, що поведінка ОСОБА_1 свідчила не про ухилення від виконання батьківських обов`язків, а про намір продовжувати здійснювати належний догляд за дитиною. Жодних об`єктивних даних про те, що вона мала намір залишити дитину без піклування або відмовитися від виконання батьківських обов`язків, матеріали справи не містять.
Суд також бере до уваги обставини, за яких відбулися події 21 січня 2026 року. Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебувала у складному психологічному стані, спричиненому мобілізацією її чоловіка, тривалими переживаннями з цього приводу, а також безсонною ніччю внаслідок ракетних обстрілів. Такий емоційний стан об`єктивно міг вплинути на її поведінку та зовнішній вигляд, однак сам по собі не свідчить про неналежне виконання батьківських обов`язків або про наявність умислу чи необережності щодо порушення прав та інтересів дитини.
Навпаки, звернення ОСОБА_1 до працівників закладу освіти та повідомлення про власний психологічний стан свідчать про усвідомлення нею необхідності отримання підтримки у складних життєвих обставинах. За таких умов першочергового значення набувало надання сім`ї необхідної соціальної та психологічної допомоги, тоді як сам по собі факт емоційного виснаження матері не може розцінюватися як доказ ухилення від виконання батьківських обов`язків чи як достатня підстава для висновку про наявність складу адміністративного правопорушення.
Враховуючи, що у справі не здобуто належних та допустимих доказів на підтвердження події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, апеляційний суд доходить висновку про безпідставність застосування до ОСОБА_1 положень ст. 22 КУпАП щодо малозначності діяння.
За таких обставин постанова Оболонського районного суду м. Києва від 20 лютого 2026 року підлягає скасуванню, а провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення.
Керуючись статтями 247, 294 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника ОСОБА_1 - адвоката Деркаченко Софії Олексіївни про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити.
Поновити захиснику ОСОБА_1 - адвокату Деркаченко Софії Олексіївні пропущений строк на апеляційне оскарження постанови Оболонського районного суду міста Києва від 20 лютого 2026 року.
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Деркаченко Софії Олексіївни задовольнити.
Постанову Оболонського районного суду міста Києва від 20 лютого 2026 року скасувати.
Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною 1 статті 184 КУпАП закрити на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП за відсутності події та складу адміністративного правопорушення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Київського
апеляційного суд С.А. Голуб