ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6507/26 Справа № 187/2332/25 | | Суддя у 1-й інстанції - Караул О. А. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.

Категорія 32 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Петешенкової М.Ю.,
суддів: Макарова М.О., Городничої В.С.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу
за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор»
на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2026 року у складі судді Караул О.А.
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2025 року ТОВ «Новий колектор» звернулося до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 22 лютого 2022 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», правонаступником якого є ТОВ «Новий Колектор», та ОСОБА_1 було укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії №1057-6939, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 7000,00 грн, строком на 300 календарних днів, дата повернення кредиту - 19 грудня 2022 року; базовий період слати процентів - 21 календарний день.
26 грудня 2024 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ТОВ «Новий колектор» було укладено Договір факторингу №УКФ-261224-2, за умовами якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та передає первісному кредитору під відступлення права вимоги грошові кошти за плату у порядку та строки встановлені цим договором.
Згідно реєстру боржників №1 від 26 грудня 2024 року до договору факторингу №УКФ-261224-2 від 26 грудня 2024 року, ТОВ «Новий Колектор» набуло права вимоги за договором про відкриття кредитної лінії №1057-6939 від 22 лютого 2022 року.
Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 29 грудня 2025 року утворилась заборгованість у розмірі 50820,00 грн., з якої: заборгованість по тілу кредиту - 7000,00 грн.; заборгованість по процентам - 43820,00 грн., яку позивач просив стягнути на свою користь та вирішити питання розподілу судових витрат.
Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2026 року позов ТОВ «Новий Колектор» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новий Колектор» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії №1057-6939 від 22 лютого 2022 року у розмірі 28000,00 грн., з якої: заборгованість по тілу кредиту - 7000,00 грн.; заборгованість по процентам - 21000,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту та процентів, оскільки фактично отримані та використані останньою кошти в добровільному порядку не повернуті. Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на отримання процентів, але встановлений сторонами договору їх розмір є несправедливим у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому при визначенні розміру процентів, які підлягають стягненню, суд першої керувався положеннями ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до якої максимальна денна процентна ставка становить 1 %. 
Не погодившись з рішенням суду, ТОВ «Новий колектор»звернулося з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просили рішення суду в частині залишених без задоволення вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно встановив правовідносини відповідно до наявних доказів та застосував норми матеріального права, які не підлягали застосуванню. Вказує, що в ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року №3498-IX доповнено ст. 8 ч. 5 таким змістом «Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %», вказаний закон набрав чинності 24 грудня 2023 року, а спірний кредитний договір було укладено 22 лютого 2022 року, строк якого завершився 18 грудня 2022 року, у зв`язку з чим суд першої інстанції неправомірно застосував положення ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування».
З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині залишених без задоволення вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, з наступних підстав.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно із ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Судом встановлено, що 22 лютого 2022 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та  ОСОБА_1 було укладено договір про відкриття кредитної лінії №1057-6939, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 7000,00 грн, строком на 300 календарних днів, тобто до 19 грудня 2022 року, зі сплатою за користування кредитом: стандартної процентної ставки 3% за кожен день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку дії договору, за виключенням строку використання права користування кредитом за зниженою та пільговою ставкою; пільговою процентною ставкою 2%. Вказаний договір підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором “A346”.
ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» умови договору виконало та перерахувало відповідачу кредитні кошти у розмірі 7000,00 грн. на картку № НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та листом ТОВ «ФК «Контрактовий дім» № 7/9970 від 28 квітня 2025 року. 
26 грудня 2024 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ТОВ «Новий Колектор» був укладений договір факторингу № УКФ-261224-2, відповідно до якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та передає первісному кредитору під відступлення прав вимоги, грошові кошти за плату у порядку та строки встановлені цим договором.
Відповідно до Реєстру боржників № 1 від 26 грудня 2024 року до Договору факторингу № УКФ-2612202-2 від 26 грудня 2024 року ТОВ «Новий Колектор» набуло права грошової вимоги до відповідача за договором про відкриття кредитної лінії №1057-6939 від 22 лютого 2022 року. 
Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 29 грудня 2025 року утворилась заборгованість у розмірі 50820,00 грн., з якої: заборгованість по тілу кредиту - 7000,00 грн.; заборгованість по процентам - 43820,00 грн.
Задовольняючи позов частково, суд виходив із наявності підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту та процентів, оскільки фактично отримані та використані останнім кошти в добровільному порядку не повернуті. Відмовляючи у задоволенні решти позову, суд першої інстанції виходив із того, що встановлений сторонами договору їх розмір є несправедливим у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому при визначенні розміру процентів, які підлягають стягненню, суд керувався положеннями ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до якої максимальна денна процентна ставка становить 1 %.
Однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов таких висновків за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду.
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст.ст. 525-526, 530,1050 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, тому позичальник зобов`язаний своєчасно вносити плату за користування грошима.
Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частинами 1-3 ст.1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Частиною 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (п. 8 Правил про споживчий кредит).
Разом з тим кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 висловила таку правову позицію: «надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до ст. 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондується жодному праву кредитодавця. Отже, припис абз.2 ч.1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст. 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.»
Судом встановлено, що відповідач отримала22 лютого 2022 року кредит строком на 300 календарних днів, тобто до 18 грудня 2022 року, зі сплатою за користування кредитом: стандартної процентної ставки 3% за кожен день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку дії договору, за виключенням строку використання права користування кредитом за зниженою та пільговою ставкою; пільговою процентною ставкою 2%. 
Як вбачається з розрахунку заборгованості, позивачем не нараховувалися проценти за користування кредитом поза визначеним кредитним договором строком кредитування.
В Законі України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року №3498-IX доповнено ст. 8 ч. 5 таким змістом «Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %», вказаний закон набрав чинності 24 грудня 2023 року
За змістом ст 58 Конституції України та ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли після набрання ними чинності, та не мають зворотної дії в часі, якщо інше прямо не встановлено законом.
Суд першої інстанції, визначаючи правове регулювання спірних правовідносин, не врахував темпоральну дію норм матеріального права та без достатніх правових підстав застосував редакцію Закону України «Про споживче кредитування», яка на момент виникнення і припинення спірних правовідносин не була чинною. Такий підхід суперечить принципу дії закону в часі та свідчить про неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив матеріали справи та помилково дійшов висновку про стягнення процентів у розмірі 21000,00 грн.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, рішення суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення позову. 
Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про задоволення позову, слід стягнути із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новий колектор» витрати зі сплати судового збору та на правничу допомогу, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та переглядом у суді апеляційної інстанції, а саме: судовий збір у розмірі 6056,00 грн., витрати на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» - задовольнити.
Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2026 року - скасувати та ухвалити нове.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії №1057-6939 від 22 лютого 2022 року у розмірі 50820,00 грн., з якої: заборгованість по тілу кредиту 7000,00 грн.; заборгованість по процентам 43820,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» витрати зі сплати судового збору у розмірі 6056,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 31 липня 2026 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Суддя: М.О. Макаров

В.С. Городнича