ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/8247/25 Головуючий суддя І інстанції Довготько Т. М.
Провадження № 22-ц/818/826/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення аліментів
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Яцини В.Б.
суддів колегії: Тичкової О.Ю., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Пшинніка Олександра Володимировича на заочне рішення Салтівського районного суду м.Харкова від 18 серпня 2025 року у справі №643/8247/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2025 року представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Пшиннік О.В. звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог просив: збільшити розмір аліментів, що стягуються на підставі рішення Московського районного суду м.Харкова від 25.10.2016 у справі №643/1422/16-ц та стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в твердій грошовій сумі у розмірі 5 000,00 грн щомісячно, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили.
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Московського районного суду м.Харкова від 25.10.2016 у справі №643/1422/16-ц стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини – сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1 000,00 грн щомісячно, починаючи з 10 лютого 2016 року і до досягнення сином повноліття.
Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 07.12.2016 у справі №643/11699/16-ц шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зареєстрований 04 липня 2014 року в Московському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №660, – розірвано. Позивачка та відповідач від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_4 змінила прізвище « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 .
Як зазначено у позові, дитина проживає разом із матір`ю ОСОБА_7 . На теперішній час, з урахуванням умов повномасштабного вторгнення РФ на територію України, сума аліментів у розмірі 1 000,00 грн є недостатньою для належного утримання неповнолітньої дитини. Також ОСОБА_1 , окрім сина ОСОБА_3 , має ще двох неповнолітніх дітей, які народилися після прийняття Московським районним судом м.Харкова рішення від 25.10.2016 у справі №643/1422/16-ц про стягнення аліментів, а саме: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
На теперішній час позивачка разом із трьома неповнолітніми дітьми у зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України проживає в Німеччині. Таким чином, у позивачки істотно змінилися як сімейний, так і матеріальний стан, що зумовлено наявністю трьох неповнолітніх дітей та чоловіка, який проходить військову службу у Збройних Силах України, а відтак відповідає положенням ст.192 СК України.
У позовній заяві зазначено, що відповідач жодним чином не бере участі у додаткових витратах на дитину, а всі такі витрати несе позивачка.
Розмір аліментів, встановлений рішенням Московського районного суду м.Харкова від 25.10.2016 у справі №643/1422/16-ц, на теперішній час не відповідає мінімальним потребам утримання дитини та потребує збільшення до 5 000,00 грн.
Наголошено, що відповідач є здоровим та працездатним, має значний дохід (неофіційний), не має на утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб та може сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі 5 000,00 грн.

Заочним рішенням Салтівського районного суду м.Харкова від 18 серпня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Пшиннік О.В. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Салтівського районного суду м.Харкова від 18.08.2025 та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заочне рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, постановлене з неповним з`ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм права, з огляду на таке.
Зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема ст.ст.182, 192 СК України, та не врахував істотну зміну сімейного і матеріального стану позивачки. Посилається на постанову Верховного Суду у справі №6-143цс13, у якій зазначено, що розмір аліментів може бути змінено у разі зміни сімейного або матеріального стану.
Вказує, що її вимушений виїзд до Німеччини у зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України, проживання разом із трьома неповнолітніми дітьми та відсутність допомоги з боку чоловіка є обставинами, які мають значення для вирішення питання про зміну розміру аліментів. Посилається на те, що суд першої інстанції зазначені обставини не врахував.
Зазначає, що суд першої інстанції не врахував найкращі інтереси дитини, гарантовані ст.3 Конвенції про права дитини, та не надав належної оцінки доводам сторони. Вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв`язку з відмовою врахувати подані документи іноземною мовою без надання можливості усунути недоліки шляхом подання їх перекладу. Посилається на практику ЄСПЛ та Верховного Суду щодо обов`язку суду належним чином мотивувати рішення та сприяти усуненню процесуальних недоліків, зокрема шляхом надання строку для подання перекладу документів.
Звертає увагу на те, що визначений рішенням Московського районного суду м.Харкова від 25.10.2016 у справі №643/1422/16-ц розмір аліментів не відповідає мінімальним потребам утримання дитини та потребує збільшення до 5 000,00 грн. Посилається на положення ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та ч.2 ст.182 СК України щодо розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та мінімального рекомендованого розміру аліментів. Вказує, що суд першої інстанції, пославшись на індексацію аліментів, не врахував інтереси дитини та доводи щодо необхідності збільшення їх розміру.
З апеляційної скарги та додатків до неї також вбачається, що позивачка звільнена від сплати судового збору згідно зі ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що відповідно до вимог ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення боргу в сумі меншій ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, відповідно до ст.367 ЦПК України, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а заочне рішення суду – без змін.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам заочне рішення суду відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявності передбачених ст.192 СК України підстав для збільшення розміру аліментів. Суд зазначив, що зміна раніше визначеного розміру аліментів можлива лише у разі доведення істотної зміни матеріального або сімейного стану сторін, погіршення чи поліпшення стану їх здоров`я або інших обставин, які мають істотне значення.
Суд звернув увагу, що предметом доказування у спорах про зміну розміру аліментів є не переоцінка обставин, які були враховані при визначенні їх розміру, а встановлення нових обставин, що виникли після ухвалення попереднього рішення суду. Разом із тим, позивачкою не надано доказів зміни матеріального стану відповідача, зокрема щодо збільшення його доходів чи наявності можливості сплачувати аліменти у більшому розмірі, як і не надано доказів зміни стану здоров`я сторін або інших обставин, передбачених ст.192 СК України.
Оцінюючи доводи позивачки про те, що визначеного рішенням Московського районного суду м.Харкова від 25.10.2016 розміру аліментів у сумі 1 000,00 грн недостатньо для утримання дитини, суд зазначив, що сам по собі факт збільшення витрат на утримання дитини, зміни цін та інфляційних процесів не є безумовною підставою для збільшення розміру аліментів у порядку ст.192 СК України. Такі обставини можуть бути враховані під час проведення індексації аліментів, визначених у твердій грошовій сумі, відповідно до вимог законодавства.
Суд також врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 04.03.2020 у справі № 682/3112/18, відповідно до якого зміна законодавством мінімального розміру аліментів не є самостійною підставою для зміни розміру аліментів за ст.192 СК України, а забезпечення виплати аліментів не нижче мінімального гарантованого розміру здійснюється у порядку виконання рішення суду.
Крім того, суд зазначив, що наявність у позивачки інших дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , укладення нею нового шлюбу з ОСОБА_10 та зміна місця проживання не свідчать автоматично про істотну зміну її матеріального стану або про наявність підстав для збільшення аліментів, оскільки обов`язок щодо утримання дітей покладається на їхніх батьків, а не на відповідача, який не є їхнім батьком.
Щодо поданих позивачкою документів іноземною мовою суд зазначив, що вони не можуть бути враховані як належні та допустимі докази, оскільки не були подані разом із належним чином засвідченим перекладом українською мовою, що унеможливлює встановлення їх змісту та оцінку як доказів у справі.
На переконання суду, позивачкою не доведено істотної зміни обставин, які існували на час визначення розміру аліментів, а також не підтверджено наявності передбачених законом підстав для їх збільшення. У зв`язку з цим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції. Висновки суду є законними та обґрунтованими, відповідають встановленим у справі обставинам, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.
Судом встановлено, щопозивачка ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 у м.Харкові та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Сторони з 04 липня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Московського районного суду м.Харкова від 07.12.2016 було розірвано. 
Як вбачається з копії свідоцтва про народження, ІНФОРМАЦІЯ_7 народився ОСОБА_3 , батьками якого є: батько – ОСОБА_2 , мати – ОСОБА_4 .
Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 25.10.2016 стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Зміївського району Харківської області, на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини – сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1 000,00 грн щомісячно, починаючи з 10 лютого 2016 року і до досягнення сином повноліття.
Позивачка 09.01.2024 зареєструвала шлюб з ОСОБА_10 та після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_6 ».
Крім того, ОСОБА_1 має ще двох малолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьком якого вказаний « ОСОБА_11 » та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьком якого вказаний « ОСОБА_12 ».
Враховуючи, що позивачкою не було доведено суттєвого покращення матеріального стану відповідача з часу встановлення йому аліментних зобов`язань, а також значного погіршення її матеріального стану, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
За нормами частин 1 та 2 ст.141 СК України, мати, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до статей 150, 180 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я та безпечні умови життя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно з положеннями ч.ч.1-3 статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до п.п.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до положень ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Згідно з ч.1 ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Отже, у статті 192 СК України закріплено вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів.
Таким чином, особа, яка одержує аліменти, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося її матеріальне становище, змінився сімейний стан чи стан її здоров`я чи дитини, або ж покращилося матеріальне становище, змінився сімейний стан (зменшилась кількість утриманців) чи стан здоров`я платника аліментів.
При вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1  просила збільшити розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_2  на підставі рішення Московського районного суду м.Харкова від 25.10.2016, посилаючись на те, що у неї зросли потреби на утримання дітей, а суми у розмірі 1 000,00 грн на утримання неповнолітньої дитини недостатньо у зв`язку зі зміною її сімейного та матеріального стану, зокрема вимушеним виїздом разом із трьома неповнолітніми дітьми до Німеччини.
В якості доказів до позовної заяви додано документи, викладені німецькою мовою, однак належним чином оформленого перекладу державною мовою до матеріалів справи не долучено, що суперечить вимогам ст.10 Конституції України та Цивільного процесуального кодексу України.
Згідно з частинами 1, 2, 4, 5 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
До письмових доказів, викладених іноземною мовою, повинні додаватися переклади українською мовою, засвідчені належним чином. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально засвідчена в порядку статті 79 Закону України «Про нотаріат». Пунктом 2.1 глави 8 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України №296/5 від 22.02.2012 визначено, що якщо нотаріус не знає відповідних мов (однієї з них), переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус за правилами, передбаченими цим Порядком.
Водночас із роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у листі «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» №24-754/0/4-13 від 16.05.2013, вбачається, що суд приймає документи, складені мовами іноземних держав, за умови супроводження їх нотаріально засвідченим перекладом українською мовою.
Зазначене узгоджується і з практикою Верховного Суду, зокрема аналогічний висновок прослідковується у постанові Верховного Суду від 20.06.2019 у справі №910/4473/17.
У зв`язку із цим суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що докази, не перекладені з німецької мови на українську мову та не засвідчені належним чином у нотаріальному порядку, не можуть вважатися належними та допустимими доказами у справі, оскільки не оформлені в установленому законом порядку, що не дозволяє суду встановити дійсний зміст таких документів та чи можуть вони слугувати підтвердженням заявлених у позові вимог.
Таким чином, надані позивачкою документи, викладені німецькою мовою, є неналежними та недопустимими доказами у справі.
Посилання представника позивачки на те, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права у зв`язку з відмовою врахувати подані документи іноземною мовою без надання можливості усунути недоліки шляхом подання їх перекладу, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.
Так, із матеріалів справи вбачається, що у позивача була процесуальна можливість відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України надати до суду належним чином оформлених документів із перекладом з німецької мови на українську мову, засвідченим у встановленому законом порядку.
Не були такі документи долучені і до апеляційної скарги. При цьому клопотання про поновлення строку на подання нових доказів із зазначенням поважності причин їх неподання до суду першої інстанції у порядку, передбаченому ст.367 ЦПК України, стороною позивачки також не заявлялося.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв`язку з неврахуванням документів, складених іноземною мовою, є безпідставними.
При цьому позивачка вказала, що відповідач жодним чином не бере участі у додаткових витратах на дитину, а всі такі витрати несе вона.
Виходячи з положень статей 182, 192 СК України, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їхнього здоров`я, зміни сімейного стану сторін.
Однак при пред`явленні позову про збільшення розміру аліментів, визначених у розмірі 1 000,00 грн щомісячно, починаючи з 10 лютого 2016 року і до досягнення сином повноліття, позивачкою не доведено та не надано належних і допустимих доказів того, що на день звернення до суду та після ухвалення судового рішення про стягнення з відповідача аліментів відповідно змінився матеріальний або сімейний стан платника аліментів (покращився) чи одержувача аліментів (погіршився), а також виникли інші обставини, що мають суттєве значення в житті сторін чи їхньої неповнолітньої дитини, та є підставою для збільшення розміру аліментів.
У разі виникнення спору щодо сплати додаткових витрат на дитину, позивачка не позбавлена права саме з цих підстав звернутися до суду з відповідним обґрунтованим позовом. Таких вимог у даній справ не було заявлено.
Щодо доводів представника позивачки стосовно того, що розмір аліментів є меншим за мінімальний рекомендований розмір аліментів, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.184 СК України, розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.
Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право у безспірному порядку звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Велика Палата Верховного Суду у п.п. 43 постанови від 04 березня 2020 року у справі № 682/3112/18 вказала, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, але є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості.
Слід зауважити, що Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» також доповнено абзацом другим, відповідно до якого виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачено механізм, який забезпечує виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, встановленого СК України, навіть за наявності раніше ухвалених судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому за мінімальний гарантований розмір, визначений законом на час стягнення.

Доводи представника позивачки не є підставою для збільшення розміру аліментів, оскільки сам по собі факт зміни цін та наявність інфляційних процесів не можуть бути підставою для задоволення заявлених позовних вимог, а є підставою для проведення індексації розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, у порядку, передбаченому чинним законодавством.

Крім того, наявність у позивачки інших дітей – ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а також укладення нею нового шлюбу з ОСОБА_10 самі по собі не свідчать про істотну зміну її матеріального стану або наявність підстав для збільшення розміру аліментів, оскільки обов`язок щодо утримання дітей – ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , покладається на їхніх батьків, якими, згідно з матеріалами справи, є відповідно ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а не на відповідача, який не є їхнім батьком.

У позовній заяві позивачка посилається на істотну зміну як сімейного, так і матеріального стану, вказує, що відповідач є здоровим та працездатним, має значний дохід (неофіційний), не має на утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб та може сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі 5 000,00 грн, проте належних і допустимих доказів на підтвердження цих доводів до суду не надано.

Враховуючи, що позивачкою не було доведено суттєвого покращення матеріального стану відповідача з часу встановлення йому аліментних зобов`язань, а також значного погіршення її матеріального стану, колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, який є законним, обґрунтованим та відповідає встановленим у справі обставинам.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм матеріального та процесуального права. Оскільки підстави для скасування чи зміни рішення суду відсутні, апеляційна скарга, відповідно до ст.375 ЦПК України, підлягає залишенню без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції – без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Пшинніка Олександра Володимировича залишити без задоволення.
Заочне рішення Салтівського районного суду м.Харкова від 18 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 10 липня 2026 року.

Головуючий – 
В.Б. Яцина
Судді - 
О.Ю. Тичкова

Ю.М. Мальований.