ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2026 року | Луцьк | Справа № 140/5129/26

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
судді Стецика Н.В.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також – ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі також – ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення №134650042590 від 23.03.2026 щодо відмови у призначенні пенсії за віком; зобов`язання відповідача зарахувати період роботи з 01.01.1996 по 06.08.1999; періоди навчання в Республіці Узбекистан з 01.09.1984 по 04.07.1986 згідно диплома НОМЕР_1 від 15.10.1986; період навчання з 01.09.1978 по 20.07.1979 згідно атестата № 6322 від 20.07.1979, призначити та здійснити виплату пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-1V «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 24.12.2025.
В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що 16.03.2026 вона звернувся до органів Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Рішенням ГУ ПФУ у Волинській області від 23.03.2026 їй відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.
Позивач вважає таке рішення ГУ ПФУ у Волинській області протиправним. 
Вказує, що відповідачем протиправно не зараховано до її страхового стажу період роботи з 01.01.1996 по 06.08.1999, періоди навчання в Республіці Узбекистан з 01.09.1984 по 04.07.1986 згідно диплома НОМЕР_1 від 15.10.1986 та період навчання з 01.09.1978 по 20.07.1979 згідно атестата №6322 від 20.07.1979.
З посиланням на положення законодавства та практику Верховного суду стверджує, що вона не повинна нести негативні наслідки за неправильне заповнення трудової книжки роботодавцем. Вказує, що формальні недоліки заповнення чи помилки роботодавця не можуть позбавляти громадянина його конституційного права на соціальний захист та пенсію.
Наголошує, що норми Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення зобов`язують враховувати трудовий (страховий) стаж, набутий на території цих держав, а також на території колишнього СРСР. Відтак, на переконання позивачки, оскільки її навчання завершилося до 01.01.1992, цей стаж має зараховуватися на загальних підставах без жодних додаткових обмежень.
Звертає увагу суду, що документи про шлюб та його розірвання залишилися в Узбекистані й об`єктивно не можуть бути надані органу Пенсійного фонду. Разом з тим, інші наявні матеріали чітко доводять, що атестат № НОМЕР_2 від 20.07.1979 належить саме їй, а тому період навчання з 01.09.1978 по 20.07.1979 повинен бути зарахованим до її страхового стажу.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 29.04.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
У відзиві на позовну заяву представник ГУ ПФУ у Волинській області позовні вимоги ОСОБА_1 заперечила та зазначила, що обов`язок в наданні достатнього пакету документів законодавець поклав на позивача, а орган Пенсійного фонду не наділений повноваженнями у підтвердженні стажу та відповідних статусів, а у відповідності до пункту 4.2 Порядку №22-1 лише досліджує, аналізує та перевіряє вже надані документи, виявляє їх неточності та розбіжності.
За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу позивачки не зараховано: період роботи з 01.01.1996 по 06.08.1999, оскільки у графі 3 розділу трудової книжки «Відомості про роботу» не внесено найменування підприємства, що суперечить вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58; періоди навчання в Республіці Узбекистан з 01.09.1984 по 04.07.1986 згідно з дипломом НОМЕР_1 від 15.10.1986 та згідно з свідоцтвом № НОМЕР_3 без дати видачі та без періоду навчання (відсутні підтвердні документи, що підтверджують зарахування періодів роботи у іноземній державі, з якою не укладено міжнародний договір згідно порядку підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат особам, які проживають в Україні, за періоди трудової діяльності до 01.01.1992 за межами України в республіках колишнього Союзу РСР, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2025 №562); період навчання з 01.09.1978 по 20.07.1979 згідно з атестатом від 20.07.1979 №6322 від 20.07.1979, оскільки в електронній пенсійній справі відсутні документи, що підтверджують зміну прізвища заявниці « ОСОБА_2 ».
З рахуванням наведеного, представник відповідача стверджує, що ГУ ПФУ у Волинській області прийнято правомірне рішення відмовити ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю у заявниці необхідного страхового стажу передбаченого в статті 26 Закону №1058-1V «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Інших заяв по суті справи від сторін не надходило.
Сторони скористались своїм правом на подання до суду заяв по суті справи, в яких письмово виклали свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, а тому суд вважає можливим розглянути справу за наявними у справі матеріалами.
Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Дослідивши письмові докази, перевіривши доводи позову, суд встановив такі обставини.
16.03.2026 ОСОБА_1 звернувся до органів Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішенням ГУ ПФУ у Волинській області №134650042590 від 23.03.2026 позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. Як зазначено у вказаному рішенні: страховий стаж ОСОБА_3 - 10 років 10 місяців 29 днів. За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу не зараховано:
- період роботи з 01.01.1996 по 06.08.1999, оскільки у графі 3 розділу трудової книжки «Відомості про роботу» не внесено найменування підприємства, що суперечить вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58; 
- періоди навчання в Республіці Узбекистан з 01.09.1984 по 04.07.1986 згідно з дипломом НОМЕР_1 від 15.10.1986 та згідно з свідоцтвом № НОМЕР_3 без дати видачі та без періоду навчання (відсутні підтвердні документи, що підтверджують зарахування періодів роботи у іноземній державі, з якою не укладено міжнародний договір згідно порядку підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат особам, які проживають в Україні, за періоди трудової діяльності до 01.01.1992 за межами України в республіках колишнього Союзу РСР, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2025 №562); 
- період навчання з 01.09.1978 по 20.07.1979 згідно з атестатом від 20.07.1979 №6322 від 20.07.1979, оскільки в електронній пенсійній справі відсутні документи, що підтверджують зміну прізвища заявниці «Скуба – ОСОБА_4 » (а.с.35-36).
Вважаючи дане рішення ГУ ПФУ у Волинській області протиправним, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Згідно зі статтею 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).
У розумінні абз. 22 ст. 1 Закону №1058-IV пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Статтею 26 Закону №1058-IV встановлені умови призначення пенсії за віком.
За загальним правилом особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності відповідного стажу, визначеного у статті 26 Закону №1058-IV, який для періоду звернення з 01.01.2026 по 31.12.2026 становить не менше 33 роки.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з частиною 1 статті 44 Закону №1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.
Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи. Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.
Відповідно до частини 3 статті 44 Закону №1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Частиною 1 статті 45 Закону №1058-IV встановлено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, зокрема, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону (частина 2 статті 45 Закону №1058-IV).
Згідно з частиною 5 статті 45 Закону №1058-IV документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Цей строк може бути продовжено за рішенням керівника територіального органу Пенсійного фонду України на строк проведення додаткової перевірки достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умов їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію, але не більше ніж на 15 днів.
Пунктом 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі - Порядок №22-1), встановлено перелік документів, необхідних для призначення пенсії, які додаються до заяви про призначення пенсії, зокрема, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок підтвердження наявного стажу роботи). За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - персоніфікований облік) орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення
Пунктом 4.7 Порядку №22-1 визначено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження. Якщо пенсію за віком призначено автоматично (без звернення особи), у повідомленні про призначення особі пенсії додатково зазначається інформація про порядок її виплати.
Як випливає з матеріалів справи, 16.03.2026 ОСОБА_1 звернувся до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Вказана заява була розглянута ГУ ПФУ у Волинській області, рішенням якого від 23.03.2026 позивачці відмовлено в призначенні пенсії за віком.
Зі змісту вказаного рішення ГУ ПФУ у Волинській області вбачається, що підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії є відсутність у ОСОБА_1 необхідного страхового стажу. 
Зокрема, до загального страхового стажу позивачки відповідачем не зараховано: 
- період роботи з 01.01.1996 по 06.08.1999, оскільки у графі 3 розділу трудової книжки «Відомості про роботу» не внесено найменування підприємства, що суперечить вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58; 
- періоди навчання в Республіці Узбекистан з 01.09.1984 по 04.07.1986 згідно з дипломом НОМЕР_1 від 15.10.1986 та згідно з свідоцтвом № НОМЕР_3 без дати видачі та без періоду навчання (відсутні підтвердні документи, що підтверджують зарахування періодів роботи у іноземній державі, з якою не укладено міжнародний договір згідно порядку підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат особам, які проживають в Україні, за періоди трудової діяльності до 01.01.1992 за межами України в республіках колишнього Союзу РСР, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2025 №562); 
- період навчання з 01.09.1978 по 20.07.1979 згідно з атестатом від 20.07.1979 №6322 від 20.07.1979, оскільки в електронній пенсійній справі відсутні документи, що підтверджують зміну прізвища заявниці «Скуба – ОСОБА_4 » (а.с.35-36).
Надаючи оцінку таким висновкам відповідача, суд враховує наступне. 
Щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу позивачки періоду роботи з 01.01.1996 по 06.08.1999.
Статтею 62 Закону №1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Зазначеній нормі Закону №1788-XII відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637, зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 27.09.2022 №1058) відповідно до якого основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (абзац другий пункту 1, пункт 2 Порядку №637).
Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 №58 затверджена Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників ( далі - Інструкція №58).
Згідно із п. 1.1 Інструкції №58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Відповідно до п. 1.2 Інструкції №58, трудові книжки раніше встановленого зразка обміну не підлягають.
Правила заповнення трудової книжки закріплені у п. 2 цієї Інструкції, та відповідно до п. 2.1 Інструкції №58, трудові книжки і вкладиші до них заповнюються у відповідних розділах українською і російською мовами.
Згідно із п. 2.2 Інструкції №58, до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Пунктом 2.4 Інструкції №58 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Згідно із п. 2.12 Інструкції №58, після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
Відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників», відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
На підставі викладеного, суд зазначає, що відповідальність за повноту і точність тих чи інших записів в трудовій книжці покладено на власника підприємства, установи, організації або на уповноважену ним особу, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 06.02.2018 у справі №677/277/17, від 30.09.2021 у справі №300/860/17.
За правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а, не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальною обставиною є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
У постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №687/975/17 викладена правова позиція, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Окрім того, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а виклав правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
Судом встановлено, що у позивачки наявна трудова книжка серії НОМЕР_4 (а.с.19-20), копія якої надавалася нею разом із заявою про призначення пенсії. Як свідчать записи на 1 аркуші, трудова книжка заведена 01.01.1996 Товариством з обмеженою відповідальністю «9 ВАЛ».
Згідно із запису під №1 ОСОБА_1 01.01.1996 була прийнята на роботу продавцем у ТОВ «9 ВАЛ» та звільнена з даної посади 06.08.1999 за власним бажанням (запис 2). Записи трудової книжки пов`язані хронологічно, є чіткими і послідовними.
Надана ОСОБА_1 трудова книжка серії НОМЕР_4 містить належні та достатні відомості щодо виконуваної роботи у період з 01.01.1996 по 06.08.1999, який не був зарахований відповідачем до її страхового стажу. 
Вказані записи містять посилання на номер та дату наказу про прийняття позивачки на роботу (наказ №2/14 від 10.01.1996) та звільнення з роботи (№2/28 від 06.08.1999). Записи завірені печаткою роботодавця – Товариства з обмеженою відповідальністю «9 ВАЛ».
Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що спірні записи у трудовій книжці є недійсними та недостовірними.
Відтак, суд вважає, що записи трудової книжки ОСОБА_1 є достатньою підставою для зарахування спірного періоду роботи з 01.01.1996 по 06.08.1999 до загального страхового стажу позивачки.
Водночас, незарахування зазначених у трудовій книжці періодів роботи до страхового стажу, є необґрунтованим та протиправним.
Враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що ГУ ПФУ у Волинській області під час розгляду заяви позивача про призначення пенсії за віком, протиправно не було зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 періодів її трудової діяльності з 01.01.1996 по 06.08.1999.
Щодо незарахування до страхового стажу позивачки періоду навчання в Республіці Узбекистан з 01.09.1984 по 04.07.1986 згідно з дипломом НОМЕР_1 від 15.10.1986 та період навчання з 01.09.1978 по 20.07.1979 згідно з атестатом від 20.07.1979 №6322 від 20.07.1979.
Відповідно до ст. 24-1 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності за межами України зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, якщо це передбачено цим Законом або міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. Порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат визначається Кабінетом Міністрів України.
У разі відсутності обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави і неможливості документального підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди особа повідомляє про це органи Пенсійного фонду в заяві про призначення, поновлення та продовження виплати пенсії.
Відповідно до ст. 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення (далі - Угода), яка підписана та набрала чинності 13.03.1992 пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Ст. 3 Угоди визначено, що усі витрати, пов`язані із здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами.
Частиною другою статті 4 Угоди «Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів» від 15.04.1994, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, РФ, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.
За змістом ст. 6 Угоди призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.
У разі, якщо в державах - учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії.
Відповідно до ст. 8 Угоди органи, що здійснюють пенсійне забезпечення в державах - учасницях Угоди, співпрацюють між собою у порядку, який визначається угодою між їхнім центральними органами.
Згідно зі ст. 11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 01 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.
Постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 у м. Москві. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022.
Отже, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022 Україна, як держава - учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Верховний Суд у постанові від 17.09.2024 у справі №580/3576/22 вказав, що не зважаючи на вихід України з Угоди, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають (ст. 13 Угоди).
Отже стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні.
З огляду на вищеозначені наслідки припинення дії міжнародного договору України суд доходить висновку про те, що денонсація Угоди від 13.03.1992 означає, що вказана Угода припинила породження зобов`язань для сторін у майбутньому, але не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників цієї Угоди, які виникли в ході її виконання, - вони зберігаються і після припинення вказаної Угоди.
Суд наголошує на тому, що закон не має зворотної дії в часі. До того ж незарахування стажу роботи чи розмірів заробітної плати до періоду чинності міжнародної угоди, осіб, які працювали або навчалися за межами України, у зв`язку з денонсацією угоди щодо пенсійного забезпечення з державами, порушує принцип юридичної визначеності, оскільки працюючи або навчаючись за межами України в рамках певного правового поля, особа мала легітимні очікування, визначені як нормами національного, так і міжнародного законодавства, зокрема у галузі пенсійного забезпечення.
За наявності чинних у період роботи особи положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме згідно диплому серії НОМЕР_1 від 15.10.1986 ОСОБА_1 у період з 01.09.1984 по 04.07.1986 проходила навчання в Самаркандському педагогічному училищі імені К. Д. Ушинського (а.с.22-23).
Згідно із ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується, серед іншого, навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
На час навчання позивачки порядок визначення трудового стажу, який давав право на пенсію за віком, регулювався постановою Ради Міністрів СРСР від 03.08.1972 №590 «Про затвердження положення про порядок призначення та виплати державних пенсій».
Згідно із підпунктом «і» частини 1 пункту 109 Порядку №590 крім роботи в якості робітника або службовця в загальний стаж роботи зараховується також навчання у вищих навчальних закладах, середніх спеціальних навчальних закладах (технікумах, педагогічних і медичних училищах і таке інше), партійних школах, совпартшколах, школах профруху, на рабфаках; перебування в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Суд враховує, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про виплату позивачу пенсії на території держав-учасниць Угоди, а відповідач не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цього факту. 
Враховуючи вищенаведене та те, що відсутні зауваження органу Пенсійного фонду до вказаного вище диплому, його форми та змісту, суд вважає за можливе зарахувати до страхового стажу позивачки період її навчання з 01.09.1984 по 04.07.1986 в Республіці Узбекистан згідно з дипломом НОМЕР_1 від 15.10.1986. 
Також оскаржуваним рішення до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано період навчання з 01.09.1978 по 20.07.1979 згідно з атестатом від 20.07.1979 №6322 від 20.07.1979, оскільки в електронній пенсійній справі відсутні документи, що підтверджують зміну прізвища заявниці « ОСОБА_2 ».
Суд звертає увагу, що разом із заявою про призначення пенсії за віком від 16.03.2026 (а.с.31-32) ОСОБА_1 долучено копію виписки із рішення Самаркандського міського суду від 19.11.1996 за змістом якого вбачається факт розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та позивачкою (а.с.24). Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 дівоче прізвище позивачки – ОСОБА_6 (а.с.26). Копія вказаних документів подано позивачем до заяви про призначення пенсії (а.с.32).
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що при вирішенні питань щодо призначення пенсії органи Пенсійного фонду України зобов`язані діяти не формально, а з урахуванням усіх наявних доказів у їх сукупності, забезпечуючи реалізацію конституційного права особи на соціальний захист.
Таким чином, на переконання суду, відсутність окремого документа про зміну прізвища позивачки не може бути безумовною підставою для неврахування відповідного періоду навчання, якщо інші наявні докази підтверджують належність документів одній особі.
У разі виникнення сумнівів щодо належності документів одній особі, відповідач не був позбавлений можливості витребувати додаткові відомості або запропонувати їх надати, однак цього зроблено не було.
За таких обставин, суд приходить висновку про те, що ГУ ПФУ У Волинській області при прийнятті оскарженого рішення №134650042590 від 23.03.2026 протиправно не зараховано позивачці до її страхового стажу період роботи з 01.01.1996 по 06.08.1999, періоди навчання в Республіці Узбекистан з 01.09.1984 по 04.07.1986 згідно диплома НОМЕР_1 від 15.10.1986 та період навчання з 01.09.1978 по 20.07.1979 згідно атестата №6322 від 20.07.1979.
У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку про необхідність визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ у Волинській області №134650042590 від 23.03.2026, як такого, що не відповідає критеріям ч. 2 ст. 2 КАС України.
Для захисту прав позивачки необхідно задовольнити і похідні позовні вимоги та зобов`язати ГУ ПФУ у Волинській області зарахувати спірні періоди до її страхового стажу.
Щодо вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області призначити та здійснити виплату пенсії за віком, суд зазначає наступне.
У межах спірних правовідносин адміністративним судом не здійснюється призначення пенсії, а перевіряється виключно законність рішення органу пенсійного фонду про відмову в призначенні пенсії, за наслідками чого суд може визнати протиправними такі рішення, дії чи бездіяльність, а як наслідок - зобов`язати вчинити певні дії.
Слід звернути увагу, що функції органів Пенсійного фонду України щодо обчислення страхового стажу особи та призначення пенсії за віком відносяться до виключної компетенції відповідача.
Акт, прийнятий у ході здійснення дискреційних повноважень, підлягає контролю відносно його законності з боку суду або іншого незалежного органу. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Отже, суд не може перебирати на себе функції, які відносяться до виключної компетенції органів Пенсійного фонду, зокрема, самостійно здійснювати розрахунок страхового стажу та призначення пенсії.
Однак, на переконання суду, наявні підстави для зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області повторно розглянути заяву позивачки про призначення пенсії за віком з урахуванням правової оцінки, наданої судом у вказаному рішенні.
Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення частково.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
За змістом частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як слідує з матеріалів справи при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 1331,20 грн, що підтверджується квитанцією від 26.03.2026 (а.с.3).
Оскільки суд задовольняє позов частково, то на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 887,47 грн пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ у Волинській області, яким і прийнято протиправне рішення.
Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області №134650042590 від 23.03.2026 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.01.1996 по 06.08.1999 згідно із записів трудової книжки серії НОМЕР_4 , період навчання в Республіці Узбекистан з 01.09.1984 по 04.07.1986 згідно із диплома серії НОМЕР_1 від 15.10.1986, період навчання з 01.09.1978 по 20.07.1979 згідно із атестата №6322 від 20.07.1979 та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду, що викладенні у даному рішенні.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області судовий збір в розмірі 887,47 грн (вісімсот вісімдесят сім гривень 47 копійок).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено та підписано судом 27 липня 2026 року.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_6 ).
Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43027, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, 6; код ЄДРПОУ 13358826).

Суддя Н. В. Стецик