| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/2055/19 суддя першої інстанції: Михайлов О.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Воловика С.В., суддів Кравченка Є.Д., Осіпової О.О., розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу Головного управління ДПС у місті Києві на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 07.11.2025 у справі № 640/2055/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Єдина торгова система-Київ» до Головного управління ДПС у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Єдина торгова система-Київ» (далі - позивач, Товариство) звернулося з позовом до Головного управління ДПС у місті Києві (далі - відповідач, контролюючий орган, апелянт), у якому просило суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми № 0732491209 від 23.10.2018, яким на підставі пункту 126.1 статті 126 Податкового кодексу України до позивача застосовано штраф у розмірі 7061,51 грн за порушення строку сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за I квартал 2018 року.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 07.11.2025 позовні вимоги задоволено, оскаржуване податкове повідомлення-рішення визнано протиправним та скасовано з тих підстав, що оскільки податки і збори зараховуються на єдиний казначейський рахунок, помилкове зазначення коду бюджетної класифікації в платіжному дорученні не є достатньою правовою підставою для висновку про несплату необхідної суми грошового зобов`язання у визначений законом строк. 
Суд першої інстанції, посилаючись на висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 19.02.2019 у справі № 812/195/18 та від 01.07.2021 у справі № 813/2772/16, дійшов висновку, що позивач вчинив дії, спрямовані на перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до Державного бюджету, а вказані обставини відповідачем не спростовано, у зв`язку з чим застосування штрафних санкцій на підставі статті 126 Податкового кодексу України є протиправним.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Головне управління ДПС у місті Києві звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 07.11.2025 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач зазначає, що позивач як суб`єкт підприємницької діяльності повинен діяти з урахуванням мінімізації власних ризиків, а тому допущена ним помилка не звільняє від відповідальності за невиконане податкове зобов`язання.
Апелянт зауважив, що перерахування коштів на помилковий розрахунковий рахунок не є і не може бути належним виконанням податкового обов`язку. З посиланням на пункти 43.1- 43.6 статті 43 Податкового кодексу України відповідач наголошує, що позивач мав звернутися із заявою про повернення помилково сплаченої суми протягом 1095 днів з дня її виникнення і лише після повернення цих коштів сплатити узгоджену суму за належними реквізитами.
Крім того, апелянт посилається на пункт 87.9 статті 87 Податкового кодексу України щодо порядку зарахування коштів контролюючим органом у рахунок погашення податкового боргу незалежно від напряму сплати, визначеного платником.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.12.2025 відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано справу із Хмельницького окружного адміністративного суду.
Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав, свою позицію щодо вимог апеляційної скарги не висловив. 
Ухвалою апеляційного суду від 03.02.2026 апеляційну скаргу ГУ ДПС у м. Києві призначено до розгляду в порядку письмового провадження. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів встановила наступне.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Єдина торгова система-Київ» зареєстроване як юридична особа 07.06.2004. Податковою декларацією з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 рік позивач задекларував податкове зобов`язання за I квартал 2018 року в сумі 70615,07 грн, що підлягало сплаті як податок, визначений для юридичних осіб - власників об`єктів нежитлової нерухомості. 
Відповідно до підпункту 266.10.1 пункту 266.10 статті 266 Податкового кодексу України таке зобов`язання підлягало сплаті авансовим внеском не пізніше 30 числа місяця, що настає за звітним кварталом, тобто не пізніше 30.04.2018.
Платіжним дорученням № 4188 від 10.04.2018, тобто в межах установленого законом строку, Товариство перерахувало до бюджету 70615,07 грн, зазначивши в реквізитах платежу код бюджетної класифікації 18010100 - «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений юридичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості».
Платіжним дорученням № 4316 від 23.05.2018 Товариство повторно перерахувало 70615,07 грн, цього разу зазначивши код бюджетної класифікації 18010400 - «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений юридичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості», з призначенням платежу як погашення заборгованості з цього податку. Цей платіж здійснено після спливу встановленого строку сплати (30.04.2018), із запізненням на 23 календарні дні.
Головне управління ДФС у м. Києві 04.10.2018 провело камеральну перевірку Товариства з питань дотримання строків сплати зазначеного податку за період з 23.05.2018 по 04.10.2018, за результатами якої актом № 419/26-15-12-09-19/32959643 від 04.10.2018 зафіксовано порушення підпункту 266.10.1 пункту 266.10 статті 266 Податкового кодексу України, а саме: несвоєчасна сплата узгодженого податкового зобов`язання за I квартал 2018 року на суму 70615,10 грн, із затримкою до 30 календарних днів. 
На підставі акта перевірки контролюючий орган 23.10.2018 прийняв податкове повідомлення-рішення № 0732491209 про застосування штрафу в розмірі 7061,51 грн (10 відсотків від суми 70615,10 грн) на підставі пункту 126.1 статті 126 Податкового кодексу України. 
Не погодившись із податковим повідомленням-рішенням, Товариство оскаржило його в адміністративному порядку до ДПС України, проте рішенням про результати розгляду скарги № 42155/6/99-99-11-03-01-25 від 28.12.2018 скаргу залишено без задоволення, а податкове повідомлення-рішення без змін.
Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права й дотримання норм процесуального права, повноту встановлення фактичних обставин справи та їх правову оцінку в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів зазначає, що на виконання частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулюються Податковим кодексом України. Зокрема, цим Кодексом визначається вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платники податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки, встановлені цим Кодексом. 
Податковим обов`язком, згідно зі статтею 36 ПК України, визнається обов`язок платника обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку в порядку і строки, визначені цим Кодексом. 
Пунктом 54.1 статті 54 ПК України передбачено, що сума грошового зобов`язання, самостійно визначена платником у податковій декларації, вважається узгодженою. 
Згідно з пунктами 31.1 та 31.3 статті 31 ПК України строком сплати податку є період, що завершується останнім днем строку, протягом якого податок повинен бути сплачений; податок, не сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно. 
Виконанням податкового обов`язку, за приписом пункту 38.1 статті 38 ПК України, визнається сплата платником у повному обсязі відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений строк. 
Підпунктом 266.10.1 пункту 266.10 статті 266 ПК України встановлено, що податкове зобов`язання за звітний рік з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачується юридичними особами авансовими внесками щоквартально до 30 числа місяця, що настає за звітним кварталом.
У розумінні пункту 109.1 статті 109 ПК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (тобто до викладення цього пункту в новій редакції Законом України від 16.01.2020 № 466-IX, яким з 2021 року запроваджено вину як обов`язкову ознаку окремих податкових правопорушень), податковими правопорушеннями є протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом. 
Абзацом другим пункту 126.1 статті 126 ПК України (також у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (у чинній нині редакції стаття 126 ПК України регулює інше питання, а відповідальність за порушення строку сплати узгодженого грошового зобов`язання з 01.01.2021 передбачена статтею 124 ПК України) передбачено, що в разі, якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання протягом визначених цим Кодексом строків, такий платник притягується до відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу при затримці до 30 календарних днів включно, та 20 відсотків - при затримці понад 30 календарних днів.
Разом з тим зарахування податків і зборів до бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України (далі - БК України). Частиною четвертою статті 45 БК України встановлено, що податки і збори та інші доходи державного бюджету зараховуються безпосередньо на єдиний казначейський рахунок і не можуть акумулюватися на рахунках органів, що контролюють справляння надходжень бюджету. 
Відповідно до частини п`ятої статті 45 та частини п`ятої статті 78 БК України податки і збори визнаються зарахованими до відповідного бюджету з дня їх зарахування на єдиний казначейський рахунок, незалежно від подальшого розподілу за кодами бюджетної класифікації, які, згідно з Класифікацією доходів бюджету, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 14.01.2011 № 11, є лише обліковою (статистичною) ознакою надходження в межах єдиної бюджетної системи.
Зазначеною Класифікацією визначено, зокрема, коди бюджетної класифікації 18010100 - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений юридичними особами - власниками об`єктів житлової нерухомості, та 18010400 - той самий податок, сплачений юридичними особами - власниками об`єктів нежитлової нерухомості. 
Як роз`яснено листом Державної фіскальної служби України від 13.05.2017 № 11897/7/99-99-12-02-03-17, обидва коди стосуються сплати одного й того самого податку, встановленого статтею 266 ПК України, і використовуються виключно для розмежування податкового зобов`язання в межах декларації залежно від категорії об`єкта оподаткування (житловий чи нежитловий), а не для розмежування різних податків чи зборів.
Порядок повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань регулюється статтею 43 ПК України. Пунктом 43.1 цієї статті передбачено, що такі суми підлягають поверненню платнику, а пунктом 43.3 - що платник має право звернутися до контролюючого органу із заявою про повернення протягом 1095 днів від дня виникнення помилково або надміру сплаченої суми. 
Пунктом 43.4 статті 43 ПК України визначено, що платник у заяві довільної форми зазначає, зокрема, напрям перерахування коштів, включаючи погашення грошового зобов`язання з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету.
Пунктом 87.9 статті 87 ПК України передбачено, що в разі наявності у платника податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник, у рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків.
Колегія суддів також враховує, що Законом України від 23.02.2024 № 3603-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо вдосконалення онлайн-комунікації з платниками податків та уточнення окремих положень законодавства», який набрав чинності з 16.03.2024, статтю 112 ПК України доповнено підпунктом 112.8.8-1, а статтю 129 ПК України - підпунктом 129.9.8, якими встановлено, що помилкова сплата платником податків грошового зобов`язання на інший бюджетний рахунок (без порушення законодавчо визначеного строку сплати) є обставиною, що звільняє від фінансової відповідальності та виключає нарахування пені, за умови вчинення платником дій, передбачених статтею 43 ПК України, щодо повернення помилково сплаченої суми. Наведені зміни прямо визначені такими, що застосовуються з 16.03.2024, і не містять застережень про поширення на податкові правовідносини, які виникли до набрання ним чинності.
Питання правових наслідків сплати узгодженої суми грошового зобов`язання з помилковим зазначенням коду бюджетної класифікації є предметом сталої та послідовної судової практики, що формується щонайменше з 2015 року і залишається релевантною для правовідносин, які виникли до набрання чинності Законом № 3603-IX.
Так, ще у постанові від 16.06.2015 у справі № 21-377а15 Верховний Суд України сформував правову позицію, за якою помилка платника під час перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання в установлений строк кваліфікується як дія, хоча й помилкова, а відтак не є бездіяльністю, необхідною для застосування штрафу. 
Цю позицію в подальшому підтримано, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29.08.2018 у справі № 804/5320/13-а, від 19.02.2019 у справі № 812/195/18 та від 01.07.2021 у справі № 813/2772/16 (дві останні прямо застосовані судом першої інстанції). 
У наведених постановах Верховний Суд послідовно виходив з того, що, оскільки податки і збори незалежно від коду бюджетної класифікації зараховуються на єдиний казначейський рахунок, помилкове визначення такого коду в платіжному дорученні саме собою не є достатньою правовою підставою для висновку про несплату необхідної суми грошового зобов`язання у визначений законом строк, а отже - і для застосування штрафних санкцій за статтею 126 ПК України у редакції, чинній до її викладення в новій редакції Законом України від 16.01.2020 № 466-IX (яким відповідальність за порушення строку сплати узгодженого грошового зобов`язання з 01.01.2021 врегульовано статтею 124, а не статтею 126 ПК України, яка натепер регулює інше питання).
При цьому в наведених постановах Верховний Суд виходив з того, що приписи статті 43 ПК України регулюють процедуру повернення платнику вже сплачених ним до бюджету коштів і не встановлюють, що до завершення такої процедури податковий обов`язок вважається невиконаним. 
Так само пункт 87.9 статті 87 ПК України стосується порядку зарахування коштів за наявності у платника податкового боргу і не змінює висновку про момент і факт надходження коштів до бюджету. Застосування контролюючими органами цих норм як самостійної підстави для невизнання своєчасності сплати податку неодноразово визнавалося Верховним Судом помилковим.
Колегія суддів звертає увагу, що доповнення пункту 112.8 статті 112 ПК України підпунктом 112.8.8-1 не спростовує, а навпаки підтверджує послідовність зазначеного підходу: законодавець з 16.03.2024 прямо визнав помилкову сплату на інший бюджетний рахунок обставиною, що звільняє від фінансової відповідальності, лише додатково формалізувавши процедуру статтею 43 ПК України для правовідносин, які виникають після цієї дати. 
Водночас відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, а тому додаткова умова, встановлена підпунктом 112.8.8-1 статті 112 ПК України, не може застосовуватися до відносин 2018 року так, щоб погіршити становище платника порівняно зі стандартом, що існував і послідовно застосовувався судами на момент виникнення спірних правовідносин та прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.
Колегія суддів зауважує, що акт перевірки від 04.10.2018 та податкове повідомлення-рішення від 23.10.2018 № 0732491209 ґрунтуються виключно на платежі № 4316 від 23.05.2018, який контролюючий орган визнав здійсненим із запізненням. Жодної оцінки більш раннього платежу № 4188 від 10.04.2018 ні акт перевірки, ні податкове повідомлення-рішення, ні відзив, ні апеляційна скарга не містять. 
Разом з тим сума, перерахована 10.04.2018 (70615,07 грн), у межах граничного строку сплати (30.04.2018), повністю відповідає задекларованому Товариством податковому зобов`язанню за I квартал 2018 року та практично збігається із сумою, яку контролюючий орган поклав в основу розрахунку штрафу (70615,10 грн). Коди бюджетної класифікації 18010100 та 18010400 при цьому не є кодами різних податків чи зборів, а є обліковими підкодами одного й того самого податку, встановленого статтею 266 ПК України, які використовуються лише для розмежування податкового зобов`язання за категорією об`єкта оподаткування. 
У матеріалах справи відсутні докази того, що Товариство декларувало чи мало окреме податкове зобов`язання за об`єктами житлової нерухомості, яке могло б пояснювати платіж № 4188 від 10.04.2018 інакше, ніж помилкове (за кодом) виконання саме того податкового обов`язку, який згодом контролюючий орган визнав не виконаним своєчасно. 
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що платіж № 4188 від 10.04.2018 за своєю економічною суттю був спрямований на виконання того самого податкового зобов`язання за I квартал 2018 року з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а допущена помилка стосувалася виключно зазначення коду категорії об`єкта оподаткування в межах одного податку.
Застосовуючи наведену вище сталу практику Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що кошти, перераховані Товариством 10.04.2018, незалежно від помилково зазначеного коду бюджетної класифікації, згідно з частиною четвертою статті 45 та частиною п`ятою статті 78 БК України, надійшли на єдиний казначейський рахунок у межах установленого законом строку. Це виключає бездіяльність платника, необхідну для кваліфікації діяння за пунктом 126.1 статті 126 ПК України, і свідчить про вчинення позивачем дій, спрямованих на своєчасне виконання податкового обов`язку, хоча й з технічною помилкою в реквізитах платежу.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про обов`язковість дотримання позивачем процедури, передбаченої статтею 43 ПК України, як необхідної передумови визнання податкового обов`язку виконаним. 
Приписи статті 43 ПК України, як і положення підпункту 112.8.8-1 статті 112 ПК України, що прямо пов`язує звільнення від відповідальності з дотриманням цієї процедури, набрали чинності лише з 16.03.2024 і не поширюються на правовідносини, що виникли в 2018 році, а застосування цієї умови до спірних правовідносин задля погіршення становища платника суперечило б частині першій статті 58 Конституції України. 
При цьому Верховний Суд уже в постановах, ухвалених до 16.03.2024, зокрема у справах № 812/195/18 та № 813/2772/16, на які послався суд першої інстанції, визнавав своєчасне надходження коштів до єдиного казначейського рахунку достатнім для спростування висновку про несплату, не пов`язуючи це з необхідністю попереднього звернення платника за статтею 43 ПК України. 
З тих самих підстав колегія суддів вважає безпідставним і посилання апелянта на пункт 87.9 статті 87 ПК України, позаяк ця норма регулює порядок зарахування коштів контролюючим органом за наявності у платника вже існуючого податкового боргу з відповідного платежу, тоді як станом на 10.04.2018 заборгованість з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за I квартал 2018 року у позивача була відсутня, оскільки строк сплати ще не настав, а отже підстав для застосування порядку, передбаченого пунктом 87.9 статті 87 ПК України, не було й об`єктивно не могло бути.
Доводи апелянта про те, що позивач як суб`єкт господарювання повинен діяти з урахуванням мінімізації власних ризиків, не є нормою податкового законодавства і не можуть підміняти встановлені статтями 109, 111 та 126 ПК України підстави та умови притягнення до фінансової відповідальності. 
Технічна помилка платника в зазначенні коду категорії об`єкта оподаткування в межах одного податку, вчинена за відсутності ознак ухилення від сплати чи наміру затримати надходження коштів до бюджету та за умови фактичного надходження повної суми узгодженого зобов`язання до єдиного казначейського рахунку в установлений строк, охоплюється наведеною вище сталою практикою Верховного Суду й не утворює самостійної підстави для застосування штрафу.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що за викладених обставин платіж № 4316 від 23.05.2018, яким Товариство повторно перерахувало ту саму суму за кодом 18010400, з огляду на вже здійснене 10.04.2018 виконання податкового обов`язку, набуває ознак помилково та/або надміру сплаченої суми грошового зобов`язання в розумінні статті 43 ПК України, повернення якої є правом позивача, а не обставиною, що спростовує факт своєчасного виконання ним податкового обов`язку. Наявність у позивача такого права додатково підтверджує, а не спростовує висновок про своєчасне виконання ним податкового обов`язку 10.04.2018.
Оцінюючи мотивування рішення суду першої інстанції, колегія суддів констатує, що суд дійшов правильного по суті висновку про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення й обґрунтовано послався на релевантну практику Верховного Суду у справах № 812/195/18 та № 813/2772/16, проте не навів детального аналізу співвідношення кодів бюджетної класифікації 18010100 і 18010400 як облікових підкодів одного податку, не дослідив відсутність у матеріалах справи доказів окремого податкового зобов`язання за житловою нерухомістю та не надав оцінки доводам відповідача щодо статей 43 і 87 ПК України, викладеним у відзиві. Реалізуючи повноваження, передбачені статтями 316, 317 та 341 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів апеляційної інстанції доповнює мотивування рішення суду першої інстанції наведеними вище висновками, що не змінює правильного по суті результату вирішення спору.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача. Оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, за правилами статей 72, 90 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність оскаржуваного рішення критеріям, встановленим частиною другою статті 2 КАС України та про наявність підстав для його скасування.
Частинами першою - третьою статті 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, всебічно і повно дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, правильно застосував норми матеріального права та дотримався норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення, що свідчить про необґрунтованість апеляційної скарги та відсутність підстав для її задоволення.
Керуючись статтями 308, 315, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у місті Києві на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 07.11.2025 у справі № 640/2055/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Єдина торгова система-Київ» до Головного управління ДПС у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 07.11.2025 у справі № 640/2055/19 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 328- 329 КАС України.

Суддя-доповідач С.В. Воловик

Судді Є.Д. Кравченко

О.О. Осіпова