Справа № 358/266/26  Провадження № 2/358/574/26   	

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
08 липня 2026 року м. Богуслав 

Богуславський районний суд Київської області в складі: 

головуючої судді Буравової К.І.,
за участю секретаря судових засідань Зеленько О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Богуславі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

УСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції та вимоги позивача
23.02.2026 до Богуславського районного суду Київської області звернулася ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) із позовом до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) в якому просила: розірвати шлюб між нею ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , який було укладено 08.11.2019 та зареєстровано АРДС Тбіліською службою цивільного реєстру (Грузія), за актовим записом № 01193304420.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.11.2019 між сторонами було укладено та зареєстровано шлюб АРДС Тбіліською службою цивільного реєстру (Грузія), за актовим записом № 01193304, що підтверджується свідоцтвом про шлюб № НОМЕР_1 , виданим 08.11.2019. Від шлюбу подружжя мають малолітню дитину: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя між сторонами не склалося: почуття любові, поваги, взаєморозуміння та підтримки зникли. Позивачка та відповідач проживають окремо, подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть. Таким чином, шлюб фактично існує лише формально і його подальше збереження є неможливим.
З огляду на викладене, позивачка просила суд розірвати шлюб, після його розірвання залишити їй прізвище – « ОСОБА_4 ». 
ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 23.02.2026 головуючою суддею визначено суддю Буравову К.І. (а.с. 17).
Встановивши невідповідність заяви вимогам ЦПК України, 18.03.2026 суддя постановила ухвалу про залишення позову без руху з наданням строку для усунення недоліків протягом п`яти днів з дня вручення ухвали (а.с. 22-23).

23.04.2026 через канцелярію суду позивачка ОСОБА_1 подала до суду заяву про усунення недоліків, до якої додано належним чином засвідчені копії документів, доданих до заяви (а.с.27-41).
Ухвалою судді від 24.04.2026 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 25 травня 2026 року о 16 год. 00 хв., який в подальшому було відкладено на 08 липня 2026 о 14 год. 00 хв. (а.с. 43-45, 51).
У судовому засіданні, призначеному на 08.07.2026, позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання, призначене на 08.07.2026, не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи та/або заяв про оголошення перерви, заяв про розгляд справи без його участі на адресу суду не подавав, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надав.
Матеріалами справи підтверджується, що суд здійснював повідомлення відповідача у передбачений законом спосіб шляхом направлення рекомендованої поштової кореспонденції на адресу його зареєстрованого місця проживання, однак поштові відправлення повернулися з відміткою «Адресат відсутній».
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 зазначив, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для визнання повідомлення належним, оскільки отримання листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника; аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б.
Крім того, відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20 січня 2023 року у справі № 465/6147/18, від 30 листопада 2022 року у справі №759/14068/19 та від 30 листопада 2022 року у справі № 725/486/22, суд, який здійснює комунікацію з учасником справи через повідомлені ним засоби зв`язку, діє правомірно та добросовісно, а тому застосовується презумпція обізнаності особи про направлені їй судові повідомлення.
За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, однак своїм процесуальним правом на участь у судовому розгляді не скористався.
Згідно з частиною другою статті 43 ЦПК України, відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової конституційного принципу верховенства права, це зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову та вживати заходів для реалізації свого права на захист. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права та фактичне самоусунення від участі у справі.
Суд бере до уваги, що учасник справи зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах судового розгляду, що стосуються безпосередньо його прав та обов`язків, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі надані внутрішнім законодавством засоби для прискорення процедури слухання. Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, викладеною, зокрема, у рішенні у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховний Суд від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22), відповідно до якої пасивна поведінка сторони у процесі, зокрема відсутність зацікавленості у перебігу справи, не може розцінюватися як підстава для покладення на суд обов`язку відкладати розгляд справи або створювати умови для штучного затягування судового процесу.
Отже, відповідач зобов`язаний добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, а їх невиконання не може перешкоджати суду у здійсненні правосуддя та забезпеченні розгляду справи у розумний строк.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2022 року у справі № 175/4075/18 (провадження № 61-5401св22), якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися у судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він має право, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. При цьому відкладення розгляду справи є правом суду, а не його обов`язком, і застосовується лише у разі неможливості вирішення спору у відповідному судовому засіданні без участі сторін за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Суд встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2  перебувають в шлюбі, зареєстрованому 08 листопада 2019 року АРДС Тбіліською службою цивільного реєстру (Грузія), за актовим записом № 01193304420, що підтверджується свідоцтвом про шлюб № НОМЕР_1 , виданим 08.11.2019 АРДС Тбіліською службою цивільного реєстру (Грузія). Після укладення шлюбу прізвище дружини змінено на « ОСОБА_4 » (а.с.4).
Від шлюбу сторони мають спільну дитину – сина  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 01.11.2022 Богуславським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с.6).
IV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Відповідно до частини першої статті 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між громадянином України та іноземцем, укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні у разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.
Відповідно до статті 13 Договору між Україною та Республікою Грузія про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах, ратифікованого Законом України № 451/95-ВР від 22 листопада 1995 року, документи, що були складені або засвідчені компетентною установою однієї з Договірних Сторін, скріплені гербовою печаткою та підписом уповноваженої особи, приймаються на території іншої Договірної Сторони без будь-якого іншого посвідчення. Це правило поширюється також на належним чином засвідчені копії таких документів та їх переклади. Документи, які на території однієї Договірної Сторони вважаються офіційними, користуються доказовою силою і на території другої Договірної Сторони.
Таким чином, свідоцтво про шлюб, видане компетентним органом Республіки Грузія, є належним та допустимим доказом у даній справі і визнається дійсним на території України без проходження процедури консульської легалізації чи проставлення апостиля.
Згідно з частиною першою статті 21 Договору між Україною та Республікою Грузія про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах, якщо інше не передбачено цим Договором, суди кожної з Договірних Сторін компетентні розглядати цивільні справи, якщо відповідач має місце проживання на території відповідної Договірної Сторони.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 зазначеного Договору у справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство та компетентні установи Договірної Сторони, громадянами якої подружжя є на момент подання заяви. Якщо подружжя має місце проживання на території другої Договірної Сторони, компетентними є також установи цієї Договірної Сторони. Якщо на момент подання заяви один із подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий — громадянином другої Договірної Сторони, і один із них проживає на території однієї Договірної Сторони, а другий — на території іншої, компетентними є суди обох Договірних Сторін, при цьому кожен із них застосовує законодавство своєї держави.
Відповідно до статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності — правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один із подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого — правом держави, з якою обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.
Згідно зі статтею 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке на цей час регулює правові наслідки шлюбу.
Судом встановлено, що позивачка є громадянкою України, відповідач є громадянином Республіки Грузія, останнім спільним місцем проживання подружжя була територія України, при цьому позивачка продовжує проживати в Україні, а відповідач, хоча і виїхав за кордон, залишається зареєстрованим за місцем проживання на території України. За таких обставин справа підсудна судам України, а до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство України.

За приписами статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до частини першої статті 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.
Частиною першою статті 24 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки або чоловіка до шлюбу не допускається.
Таке положення узгоджується зі статтею 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, відповідно до якої чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознаками раси, національності чи релігії одружуватися і створювати сім`ю, а також користуються однаковими правами під час шлюбу та при його розірванні.
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 Сімейного кодексу України кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення або до збереження шлюбних відносин, у тому числі шляхом фізичного чи психічного насильства, є порушенням права особи на свободу та особисту недоторканність.
Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, відмова у задоволенні позову за встановлених судом обставин фактично означала б примушування її до збереження шлюбних відносин, що суперечить положенням статей 24 та 56 Сімейного кодексу України та принципу добровільності шлюбу.
Відповідно до частини третьої статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється, зокрема, внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.
Згідно зі статтею 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини пред`явлення позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечили б інтересам одного з них або інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення.
Суд не вбачає підстав для застосування положень статті 111 Сімейного кодексу України щодо вжиття заходів до примирення подружжя, оскільки матеріалами справи підтверджується фактичне припинення сімейних відносин, позивачка наполягає на розірванні шлюбу, відповідач заперечень проти його задоволення не висловив та клопотання про надання строку для примирення не заявляв.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 червня 2019 року у справі № 605/434/18, а також із роз`ясненнями, наведеними у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до яких у разі встановлення під час розгляду справи обставин, що свідчать про неможливість збереження сім`ї та суперечність такого збереження інтересам одного з подружжя або їхніх дітей, суд не повинен формально застосовувати процедуру примирення, а має забезпечити ефективний захист права особи на припинення шлюбних відносин.
V. Висновки суду.
З матеріалів справи судом встановлено, що між сторонами фактично припинені шлюбні відносини, вони не підтримують сімейних стосунків, не ведуть спільного господарства, не проживають однією сім`єю, а шлюб існує лише формально.
Позивачка наполягає на розірванні шлюбу, вказуючи на неможливість подальшого спільного життя та відсутність наміру відновлювати сімейні відносини. Відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі, заперечень проти розірвання шлюбу не висловив.
Враховуючи фактичні взаємини подружжя, дійсні причини звернення до суду, тривале припинення сімейних відносин, відсутність взаємного бажання сторін на збереження сім`ї та беручи до уваги, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки, які мають істотне значення, суд відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України доходить висновку про наявність правових підстав для розірвання шлюбу.
При цьому суд враховує, що відмова у задоволенні позову за наведених обставин фактично означала б примушування позивачки до збереження шлюбних відносин, що суперечить принципу добровільності шлюбу, закріпленому статтями 24 та 56 Сімейного кодексу України.
Відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після його розірвання або надалі іменуватися цим прізвищем, або відновити своє дошлюбне прізвище.
Оскільки позивачка просила після розірвання шлюбу залишити за нею прізвище, набуте під час реєстрації шлюбу, суд вважає за необхідне залишити їй прізвище « ОСОБА_4 ».
Відповідно до частини другої статті 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання законної сили рішенням суду.
VІ. Щодо розподілу судових витрат.
Оскільки позивачка у позовній заяві не заявляв вимоги про стягнення на його користь судових витрат, суд, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, не вирішує питання про їх розподіл.
Керуючись статтями 21, 24, 56, 105, 112-114 СК України, статтями 4, 12, 13, 77, 81, 263-265, 280-282, 354 ЦПК України, суддя,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задовольнити.
Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 08.11.2011 АРДС Тбіліською службою цивільного реєстру (Грузія), за актовим записом № 01193304420.
Після розірвання шлюбу позивачці залишити прізвище – ОСОБА_4 .
Заочне рішення може бути переглянуте Богуславським районним судом Київської області за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Учасники справи мають право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://bg.ko.court.gov.ua/sud1004/
Заочне рішення суду знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб - адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Інформація про учасників справи:

Позивачка: 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач:
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя  	К. І. Буравова