ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 серпня 2026 року
м. Київ
справа № 201/6952/25
провадження № 61-7654св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - орган опіки та піклування адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу адвокатки Шевцової Вікторії Валеріївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 18 грудня 2025 року у складі судді Куць О. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 травня 2026 року у складі колегії суддів Агєєва О. В., Гапонова А. В., Халаджи О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей та просила суд визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з нею - ОСОБА_1 , а також стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн та 1 211,20 грн судового збору.
Свої вимоги мотивувала тим, що з 08 червня 2014 року сторони перебувають у шлюбі.
У шлюбі у них народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Постійним місцем проживання дітей та місцем їх реєстрації є АДРЕСА_1 .
У зв`язку з вторгненням рф на територію України 16 березня 2022 року позивачка та діти тимчасово виїхали за кордон.
Зазначила, що тимчасове проживання дітей за кордоном України з огляду на введений воєнний стан, не суперечить інтересам дітей, сприяє розширенню їхнього світогляду, духовному та інтелектуальному розвитку дітей.
Рішенням від 18 лютого 2025 року у справі № 201/11090/24 Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська шлюб між сторонами розірвав.
Позивачка наголосила, що причиною розірвання шлюбу, крім іншого, було також емоційне насильство зі сторони відповідача, приниженні честі та гідності позивачки, у тому числі завдання тілесних ушкоджень, тобто домашнє насильство.
Повідомила, що старший син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , потребує уваги матері, особливого підходу та відповідного догляду, оскільки з дитинства має ускладнення зі здоров`ям. Станом на час звернення до суду дитина має діагноз «дитячий аутизм».
Управління-служба у справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради у листі від 12 травня 2025 року № 525/03-01-02 повідомила, що заяв стосовно ОСОБА_1 про неналежне виконання нею своїх батьківських обов`язків стосовно дітей до управління-служби не надходило, що свідчить про належне виконання нею своїх батьківських обов`язків.
Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області у листі від 15 травня 2025 року № 32101-2025 повідомило, що з 24 січня 2015 року до 15 травня 2025 року не встановлено інформації про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).
Позивачка зазначила, що не має незнятої чи непогашеної судимості, що підтверджується витягом з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» Міністерства внутрішніх справ України.
Наголосила, що дотримується законів та правил суспільства та, як матір, приділяє належну увагу дітям, з якими вже три роки мешкає у Республіці Німеччині, де вона працевлаштована, а діти мають сталі соціальні зв`язки з місцем проживання та місцем навчання.
Саме позивачка створила для дітей належні умови для їх морального, духовного, фізичного розвитку.
Натомість відповідач за три роки лише декілька разів відвідав дітей, останній раз у серпні 2024 року строком три дні. 
Повідомила, що не чинить перешкод у спілкуванні дітей з батьком, однак відповідач майже не спілкується з дітьми, навіть засобами телефонного зв`язку, та не вчиняє забезпечення їх інтересів, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, втратив емоційний зв`язок з дітьми.
Підкреслила, що під час судового процесу про розірвання шлюбу відповідач погрожував відібрати дітей, це йому потрібно виключно для забезпечення відстрочки від мобілізації. Отже, батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дітей та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, а тому вона змушена звернутись до суду.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням від 18 грудня 2025 року Соборний районний суд міста Дніпра у позові відмовив.
Рішення місцевий суд мотивував тим, що позивачка разом з дітьми понад три роки мешкає у Республіці Німеччині, де вона працює, а діти мають сталі соціальні зв`язки за місцем проживання та навчання.
Зазначив, що справа не містить жодних заперечень відповідача щодо визначення місця проживання дітей разом із позивачкою.
Фактично цей спір щодо місця проживання дітей ініціювала мати, з якою діти і так проживали та продовжують проживати, як станом на час пред`явлення позову, так і станом на час ухвалення цього рішення. Батько не вимагає зміни місця проживання дітей.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою від 06 травня 2026 рокуДніпровський апеляційний судапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 залишив без задоволення.
Рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 18 грудня 2025 року залишив без змін.
Постанову суд апеляційної інстанції мотивував тим, що висновки місцевого суду про відмову у позові з підстав необґрунтованості та передчасності є правильними, оскільки, насамперед, слід вирішити питання наявності факту порушення прав чи інтересів позивачки, а вже потім вирішувати спір з наданням переваги тим чи іншим доказам.
Апеляційний суд критично оцінив доводи скарги про незаконне відхилення судом першої інстанції усіх клопотань позивачки, зокрема про виклик та допит як свідків певних осіб, про призначення судово-психологічної експертизи, врахувавши предмет спору та позицію відповідача у справі, яка не спростована позивачкою.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій 05 червня 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» адвокатка Шевцова В. В. в інтересах  ОСОБА_1 просила рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 18 грудня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 травня 2026 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до місцевого суду.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Верховний Суд ухвалою від 22 червня 2026 року відкрив касаційне провадження, витребував справу з місцевого суду, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу. 
Підставою для відкриття касаційного провадження є застосування судами попередніх інстанцій статті 161 Сімейного кодексу України (далі - СК України), статті 3 Конвенції про права дитини, статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» без урахуванням висновків, висловлених Верховним Судом у постановах від 14 грудня 2023 року у справі № 127/20368/21 та від 22 червня 2022 року у справі № 757/33742/19 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі- ЦПК України).
У липні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 адвокатка Шевцова В. В. мотивувала тим, що у цій справі суди попередніх інстанцій фактично відмовилися досліджувати доводи позивачки про домашнє насильство та психологічний тиск з боку відповідача лише з підстав відсутності доказів звернення до поліції, органу опіки та піклування чи наявності окремих судових спорів між сторонами щодо дітей. 
Вважає, що такий підхід суперечить не лише наведеному в касаційній скарзі висновку Верховного Суду, але й змісту Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», який прямо відносить до домашнього насильства не лише фізичне насильство, а і психологічне насильство, зокрема погрози, залякування, переслідування, контроль поведінки потерпілої особи та інші дії, спрямовані на пригнічення її волевиявлення. Матеріали справи містять обставини, які свідчать про наявність саме таких фактів.
Представник позивачки неодноразово звертала увагу судів на необхідність допиту свідків, за відповідно поданим клопотанням, яким були відомі обставини висловлення відповідачем погроз та проявів насильницької поведінки.
Суди не здійснили належної перевірки наведених доводів, не встановили, чи відбувалося домашнє насильство за присутності дітей, не з`ясували можливого впливу такої поведінки відповідача на психологічний стан дітей та не оцінили значення цих обставин для вирішення спору про визначення місця проживання дітей.
Навіть якщо такі погрози не реалізовані, вони вже суперечать інтересам дітей і можуть бути підставою для втручання суду.
Позивачка вважає, що усні погрози, якщо вони є систематичними або сприймаються як реальні, формують саме таку загрозу.
Погрози про відібрання дітей свідчать про намір самовільно вирішити питання проживання дітей, ігнорують необхідність домовленості та можуть розцінюватися як форма психологічного тиску.
Відмова в допиті свідків позбавила суд можливості отримати повне уявлення про обставини справи. Виклик свідків є не лише доцільним, а й одним із вирішальних для справедливого розгляду спору.
Відсутність проведеної психологічної експертизи призводить до того, що ухвалені у справі судові рішення є необґрунтованими та такими, що суперечать захисту прав дітей.
Відмова суду протокольною ухвалою у задоволенні заявлених позивачкою клопотань є необґрунтованою, порушує право на доказування та представлення доказів і свідчить про порушення вимог статті 260 ЦПК України, оскільки ухвала має бути вмотивованою, а відсутність обґрунтування створює підстави для апеляційного оскарження та скасування такого рішення, оскільки позбавляє сторону права на докази та порушує принцип змагальності.
Наведене, на думку позивачки, свідчить про порушення судом процесуальних норм, що є підставою для скасування рішень у справі.
Відмова у допиті свідків та відмова у проведенні експертизи без належного обґрунтування позбавила права позивачки подавати докази, що є порушенням принципу змагальності сторін відповідно до статті 129 Конституції України та є порушенням права на справедливий суд відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, оскільки це унеможливлює подання істотних доказів. 
Таким чином, суд відмовив у допиті свідків та у призначенні експертизи, не надавши вагомих та законних підстав, що є підставою для скасування рішення, у зв`язку з порушенням права на подання доказів та принципу змагальності.
Відзив на касаційну скаргу
13 липня 2026 року через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому адвокатка Денисенко Тетяна Миколаївна в інтересах ОСОБА_2 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без мін.
Відзив мотивувала тим, що позивачка не конкретизувала, яка саме норма матеріального права застосована судами попередніх інстанцій без урахування висновків Верховного Суду, що викладені у зазначених нею постановах.
Зазначила, що стверджуючи про факти погроз, залякування, переслідування, контролю поведінки потерпілої особи та інших дії, спрямованих на пригнічення її волевиявлення, позивачка має на увазі в першу чергу висновок спеціаліста судово-медичного експерта. 
Підкреслює, що висновок судово-медичного експерта у справі від 17 жовтня 2017 року № 3473 складено виключно зі слів гр. ОСОБА_1 , яка поскаржилася, що її чоловік бив її руками по обличчю та тулубу.
У березні 2017 року складено адміністративний протокол та відкрито провадження у справі № 201/3818/17 про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за правопорушення, передбачене частиною першою статті 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства). 
Також звернула увагу на те, що постановою від 14 березня 2017 року у справі № 201/3818/17 Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 , за частиною першою статті 173-2 КУпАП закрив за відсутності події і складу правопорушення. 
За змістом постанови, єдиним доказом наявності фізичного насильства в сім`ї є пояснення ОСОБА_1 , які суперечать поясненням ОСОБА_2 , інших об`єктивних доказів вини ОСОБА_2 не надано, а протокол про адміністративне правопорушення суд не приймає як доказ, оскільки його складено виключно зі слів ОСОБА_1 . 
Вважає, що ці обставини свідчать про звернення ОСОБА_1 до суду з безпідставною заявою, перекручення нею фактів з метою порушення безпідставних судових процесів та отримання безпідставних судових рішень, що має місце і у межах цього процесу.
Виходила з того, що сторони вже майже чотири роки проживають у різних країнах, вони не мають змоги усного спілкування, окрім телефонного зв`язку або зв`язку із застосуванням соціальних мереж. 
Між тим, жодних доказів вчинення домашнього насильства або психічного тиску, позивачка у справу не надала. 
Звернула увагу на те, що ані під час розгляду справи у судах першої та другої інстанцій, ані у касаційній скарзі позивачкою або її представником у будь якому документі не зазначено, коли, яким чином, на кого саме відповідач здійснив психологічний тиск або висловив погрози, хто саме та за яких обставин став жертвою домашнього насильства, не надано жодного доказу того, яким чином сторони могли контактувати за таких обставин. 
Підкреслила, що у касаційній скарзі позивачка зазначила про вчинення відповідачем систематичної (тобто двічі і більше разів) насильницької поведінки. Проте, жодного посилання на певні події та їх обставини з підтвердженням їх відповідними доказами матеріали справи не містять.
Місцевий суд при вирішенні цієї справи розглянув вказані клопотання та надав їм оцінку, як і клопотанню відповідача про закриття провадження у справі, проте дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні з підстав їх необґрунтованості та передчасності, оскільки насамперед слід вирішити питання наявності взагалі факту порушення права чи інтересу позивачки, що й було зроблено судом першої інстанції, а вже потім вирішувати спір з наданням переваги тим чи іншим доказам.
15 липня 2026 року адвокатка Шевцова В. В. в інтересах ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду відповідь на відзив на касаційну скаргу.
Відповідно до частини першої статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. За змістом статей 392 - 395 ЦПК України заявами по суті справи в суді касаційної інстанції є саме касаційна скарга та відзив на касаційну скаргу.
У цій справі суд касаційної інстанції не вважав за необхідне та не надавав учасникам справи дозволу на подання додаткових пояснень щодо окремих питань, які б виникли при розгляді справи в суді касаційної інстанції, у зв`язку із чим Верховний Суд не вбачає підстав для надання детальної відповіді на інші аргументи учасників справи по суті спору, які не наведені в касаційній скарзі та відзиві на неї.
Ураховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду залишає без розгляду подану адвокаткою Шевцовою В. В. в інтересах ОСОБА_1 15 липня 2026 року через підсистему «Електронний суд» відповідь на відзив на касаційну скаргу, оскільки по суті це є штучним поданням доповнень до касаційної скарги поза межами визначеного процесуального строку.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 08 червня 2014 року перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис 292.
Від шлюбу сторони мають трьох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей.
Рішенням від 18 лютого 2025 року, яке набрало законної сили 25 березня 2025 року Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська, шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис 292, розірвав.
Сторони не заперечують, що позивач та діти з весни 2022 року мешкають у Республіці Німеччині (місто Еберсберг), що підтверджується договором оренди житлового приміщення у місті Еберсберзі, довідкою з місця навчання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , довідкою з дитячого садка, який відвідує ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , трудовим договором від 15 вересня 2024 року, укладеним між роботодавцем та позивачкою.
Позивач з дітьми у Республіці Німеччині зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2. Датою реєстрації є 14 квітня 2022 року.
В Україні ОСОБА_1 та діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади та довідкою про склад сім`ї від 07 липня 2025 року № 18702.
У листі від 26 вересня 2025 року № В-70/0-1/09-25 Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради зазначила, що надати висновок в порядку статті 19 СК України є неможливим, оскільки з телефонної розмови з позивачкою з`ясовано, що ОСОБА_1 з дітьми тривалий час проживає за кордоном.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Виходячи з частини першої статті 389 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
За частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Межі розгляду справи судом 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України суд касаційної інстанції скаргу розглядає за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (застосування судами попередніх інстанцій статті 161 СК України, статті 3 Конвенції про права дитини, статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» без урахуванням висновків, висловлених Верховним Судом у постановах від 14 грудня 2023 року у справі № 127/20368/21 та від 22 червня 2022 року у справі № 757/33742/19).
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
У цій справі позивачка порушила питання про визначення місця проживання дітей. 
Відмовляючи у позові, суди попередніх інстанцій виснували, що фактично спір ініціювала мати, з якою діти і так фактично проживали та продовжують проживати як станом на час пред`явлення позову, так і станом на час ухвалення рішення судами першої та апеляційної інстанцій.
Суди взяли до уваги, що батько дітей не вимагав і не вимагає зміни місця проживання дітей, а посилання позивачки на наявність погроз з боку відповідача щодо відібрання дітей не підтвердилися у справі за відсутності доказів подання відповідних цивільних позовів про визначення місця проживання дітей з батьком, звернень до органу опіки та піклування, правоохоронних органів, тощо.
Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про недоведеність необхідності захисту інтересів позивачки та дітей.
Також вважали, що немає підстав для закриття провадження у справі за відсутністю спору, оскільки відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Апеляційний суд також керувався тим, що відповідач особисто та через свого представника як в суді першої інстанції, так і його представник в суді апеляційної інстанції чітко висловили свою позицію з приводу вимог позивача, не заперечували проти проживання дітей з матір`ю та зі сторони відповідача немає ніяких заперечень з цього питання.
Позивачка в суді не довела зворотного та не надала належних та допустимих доказів.
Приймаючи до уваги, що батько (відповідач) не має та не мав жодних зауважень щодо спільного проживання дітей разом з матір`ю, незалежно від територіального місця їх проживання, погодився з тим, що позивачка, як матір, здійснює всі необхідні дії щодо забезпечення безпечного рівня життя за кордоном, приділяє їм належну увагу, піклується про них, займається їхнім вихованням, має тісний емоційний зв`язок з дітьми, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачка не довела порушення, не визнання чи оспорювання відповідачем її прав.
Колегія суддів Верховного Суду погодилася з таким висновком судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.
Так, відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною першою статті 18 СК України передбачено, що кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.
Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Відсутність порушеного або оспорюваного чи невизнаного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Такі висновки неодноразово викладала Велика Палата Верховного Суду у постановах від 17 серпня 2022 року у справі № 910/10006/19 (провадження № 12-79гс21) (пункт 61), від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19) (пункт 89), та Верховний Суд у постанові 18 лютого 2026 року у справі № 932/1433/24 (провадження № 61-15586св25) та інших.
Стаття 51 Конституції України, частина друга, третя статті 5 СК України передбачають, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом. І суд може задовольнити позов у справі щодо дитини лише тоді, коли дійде висновку, що це є необхідним і корисним для інтересів та благополуччя дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно із статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, установивши, що батько (відповідач) не має та не мав жодних зауважень щодо спільного проживання дітей разом з матір`ю, незалежно від територіального місця їх проживання, погоджується з тим, що позивачка, як матір, здійснює всі необхідні дії щодо забезпечення безпечного рівня життя за кордоном, приділяє їм належну увагу, піклується про них, займається їхнім вихованням, має тісний емоційний зв`язок з дітьми, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачка не довела порушення, невизнання чи оспорювання відповідачем її прав.
Колегія суддів Верховного Суду наголошує, що за вказаних обставин інтереси дітей не потребують втручання держави у сімейні відносини, що врегульовані за згодою (домовленістю) їх учасників. Позивачка не довела необхідності захисту її прав та інтересів чи інтересів дітей, як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення оскаржених судових рішень.
Також Верховний Суд звертає увагу на те, що у клопотанні про закриття провадження у справі, поданому у суді першої інстанції, та у відзиві на апеляційну скаргу, адвокатка відповідача наголошувала на тому, що відповідач не має та не мав жодних заперечень щодо спільного проживання дітей разом із матір`ю, незалежно від територіального місця їх проживання. Твердження позивачки щодо погроз відповідача відібрати дітей з метою отримання відстрочки від мобілізації є її припущеннями, які не підтверджені жодними доказами.
Таким чином, відсутність задокументованих заперечень з боку батька щодо проживання дітей разом з матір`ю на момент пред`явлення позову про визначення місця їх проживання також свідчить про недоведеність позивачкою порушення, невизнання чи оспорювання прав, які підлягають судовому захисту, а також про відсутність за встановлених у цій справі обставин підстав вважати, що інтереси дітей потребують втручання суду та судового захисту.
Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства (частина третя статті 7 СК України).
Суд не втручається у питання визначення місця проживання дитини, якщо він не буде переконаний, що таке втручання буде кращим для дитини, ніж взагалі не здійснювати такого втручання.
Практика Верховного Суду у вирішенні спірного питання є сталою (див. постанови від 10 червня 2021 року у справі № 369/1587/19 (провадження № 61-4733св20), від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24), від 10 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23 (провадження № 61-14033св24), від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23, 19 лютого 2025 року у справі № 562/3371/23 (провадження № 61-13363св24), від 25 лютого 2025 року у справі № 562/3371/23 (провадження № 61-13363св24), від 17 грудня 2025 року у справі № 643/4568/24 (провадження № 61-11291св25).
Верховний Суд послідовно зауважував, що суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом. І суд може задовольнити позов у справі щодо дитини лише тоді, коли дійде висновку, що це є необхідним і корисним для інтересів та благополуччя дитини.
При цьому Верховний Суд керується виключно фактичними обставинами конкретної справи, оцінкою найкращих інтересів конкретної дитини, наявністю правових підстав для захисту інтересів дитини та захисту порушеного, оспорюваного чи невизнаного права одного з батьків, за захистом якого вони звернулися до суду, і як наслідок - необхідності втручання держави у вирішення питання про визначення місця проживання дитини у конкретній сімейній ситуації. 
Місцевий суд, з висновками якого погодився й апеляційний суд, повно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин та, надавши належну правову оцінку фактичним обставинам справи, поданим доказам, поведінці сторін та інтересам дитини, дійшов мотивованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Посилання у касаційній скарзі на те, що суди необґрунтовано відмовили у задоволенні клопотань про допит свідків та проведення експертизи є неприйнятними.
Місцевий суд правильно керувався передчасністю поданих позивачкою клопотань, оскільки першочергово слід з`ясувати питання наявності взагалі факту порушення прав чи інтересів позивачки, а вже потім вирішувати спір з наданням переваги тим чи іншим доказам.
Решта доводів касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, значною мірою зводяться до переоцінки доказів.
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Додатково колегія суддів зауважує, що відмова в позові у справі, що переглядається в касаційному порядку, не позбавляє позивачку права звернення до суду з вимогами про визначення місця проживання дітей у разі, якщо відповідач порушить питання про зміну місця проживання їхніх дітей.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.
Зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, ураховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21)).
Підставою для відкриття касаційного провадження було застосування судами першої та апеляційної інстанцій статті 161 СК України, статті 3 Конвенції про права дитини, статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2023 року у справі № 127/20368/21 та від 22 червня 2022 року у справі № 757/33742/19-ц.
Верховний Суд у постановах від 14 грудня 2023 року у справі № 127/20368/21 та від 22 червня 2022 року у справі № 757/33742/19-ц, про які зазначила позивачка як підставу для відкриття касаційного провадження, виснував, що під час розгляду судом та/або органом опіки та піклування спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду, обов`язково беруться до уваги факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності (частина четверта статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Тлумачення вказаної норми свідчить, що законодавець поклав на суд обов`язок при вирішенні спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду враховувати як факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини, так і за присутності дитини.
Тобто, у разі посилання учасників сімейного спору на факти вчинення одним із учасників домашнього насильства обов`язково слід перевіряти чи відбувалося домашнє насильство щодо дитини або за її присутності. Зазначені обставини слід також перевіряти при вирішенні питання про забезпечення позову у справах про визначення місця проживання дитини.
Натомість у справі, що переглядається, на відміну від цих справ, спір є штучним за відсутності заперечень з боку батька щодо проживання дітей разом з матір`ю на момент пред`явлення позову. Таким чином, у цих справах та у справі, яка переглядається, різними є підстави позовів і відповідне правове регулювання.
Отже, доводи касаційної скарги щодо наявності підстав для скасування судових рішень з огляду на застосування судами першої та апеляційної інстанцій статті 161 СК України, статті 3 Конвенції про права дитини, статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, не підтвердилися.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
На думку колегії суддів Верховного Суду судові рішення, що переглядаються, є достатньо мотивованим.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За таких обставин касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених заявницею у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 402, 409, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу адвокатки Шевцової Вікторії Валеріївни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 18 грудня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 травня 2026 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: | С. Ю. Мартєв   С. О. Карпенко   І. М. Фаловська