РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

м. Вінниця
03 серпня 2026 р.  Справа № 120/8689/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої військовослужбовцем за час проходження служби,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої військовослужбовцем за час проходження служби.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що станом на дату звернення до суду за відповідачем рахується заборгованість з відшкодування завданої державі шкоди у сумі 162 245,54 грн. Вказану заборгованість відповідач добровільно не погасив, а тому позивач звернувся до суду щодо її примусового стягнення.
Враховуючи, що відповідачем у даній позовній заяві, щодо якої відсутні підстави для залишення її без руху, повернення чи відмови у відкритті провадження у справі, вказана фізична особа, яка не є підприємцем, судом на підставі частини третьої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) 16.07.2025 суддею зроблено запит до Адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України у Вінницькій області щодо зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
28.07.2025 на адресу суду надійшла відповідь Адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України у Вінницькій області, з якої вбачається, що в підрозділі не значаться відомості про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 .
Крім того, суддею зроблено запит до Тульчинської районної ради Вінницької області щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) ОСОБА_1 . 04.08.2025 на адресу суду надійшла відповідь Тульчинської районної ради Вінницької області, в якій повідомлено про неможливість надати таку інформацію відповідно до чинного законодавства та компетенції.
Ухвалою від 25.08.2025 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Цією ж ухвалою встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та вирішено здійснити повідомлення відповідача про розгляд справи згідно з частиною першою статті 130 КАС України через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
Копія ухвали суду про відкриття провадження направлена відповідачу на адресу, вказану в позовній заяві: АДРЕСА_1 . Однак на адресу суду повернувся конверт із вкладенням із відміткою про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідно до частини одинадцятої статті 126 КАС України у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином. Отже, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про розгляд цієї справи, однак своїм правом на подання відзиву не скористався.
Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, встановив наступне.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 154 від 31.05.2024 солдата ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) призначено Номером обслуги 3-го штурмового відділення 1-го штурмового взводу 8-ї штурмової роти 3-го штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується витягом із зазначеного наказу.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15.06.2024 № 169 солдата ОСОБА_1 визнано таким, що вибув на лікування до НОМЕР_3 військового мобільного госпіталю з 15.06.2024, що підтверджується витягом із цього наказу.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 24.06.2024 № 178 солдата ОСОБА_1 увільнено від займаної посади та зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 з 24.06.2024 у зв`язку з перебуванням на тривалому лікуванні, що підтверджується витягом із цього наказу.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.10.2024 № 277 солдата ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , визнано таким, що своєчасно не повернувся зі стаціонарного лікування в розташування підрозділу та відсутній на військовій службі, що підтверджується витягом із цього наказу.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.10.2024 № 7644 у зв`язку із самовільним залишенням лікувального закладу відповідачем, неповерненням до свого підрозділу та відсутністю на військовій службі призначено службове розслідування, що підтверджується витягом із цього наказу.
Листом Державного некомерційного підприємства «Національний інститут раку» від 14.04.2025 повідомлено, що ОСОБА_1 у період з 17.06.2024 по 08.07.2024 перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні пухлини легень та середостіння з рентгенівським кабінетом науково-клінічного відділу торако-абдомінальної онкології клініки онкохірургії ДНП «НІР» з приводу травми органів грудної клітки в поєднанні з травмами органів черепної порожнини та/або таза, а в період з 08.07.2024 по 23.07.2024 – у відділенні фізичної та реабілітаційної медицини цього ж підприємства.
Відповідно до Акта службового розслідування від 16.04.2025, затвердженого наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 19.04.2025 № 1294, встановлено, що солдат ОСОБА_1 , перебуваючи у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , з 15.06.2024 по 17.06.2024 проходив стаціонарне лікування у Комунальному некомерційному підприємстві «Міська клінічна лікарня № 16» Дніпровської міської ради, з 17.06.2024 по 08.07.2024 – у Державному некомерційному підприємстві «Національний інститут раку», а з 28.08.2024 відповідач є відсутнім на військовій службі без поважних причин та дозволу командирів. Цим же актом встановлено факт переплати відповідачу грошового забезпечення за період з 28.08.2024 по 30.09.2024 у сумі 162 245,54 грн, що підтверджується копією довідки-розрахунку нарахованого та виплаченого грошового забезпечення від 22.01.2025 № 1176/1/2454.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 19.04.2025 № 1294 зазначену суму переплаченого грошового забезпечення (162 245,54 грн) віднесено на рахунок відповідача як завдану ним шкоду; цим же наказом встановлено, що діями відповідача порушено вимоги статті 65 Конституції України, статей 11, 16, 37, 49, 125-126 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Судом установлено, що відповідач станом на час розгляду справи не звільнений з військової служби, обліковується у військовій частині НОМЕР_1 як особа, відсутня на військовій службі без поважних причин і дозволу командира, та заподіяну шкоду в добровільному порядку не відшкодував; будь-яка відповідь із боку відповідача щодо добровільного відшкодування шкоди позивачу не надходила.
Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України, їх взаємовідносини та правила внутрішнього порядку у військовій частині визначаються Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.2019 № 548-XIV (далі – Статут).
Згідно зі статтею 11 Статуту на військовослужбовців покладається, зокрема, обов`язок свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, знати та виконувати свої обов`язки і додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, берегти державне майно.
Відповідно до статті 16 Статуту кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг завдань, доручених йому за посадою.
Згідно зі статтями 26, 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та ступеня вини несуть, з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України», дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом; притягнення до дисциплінарної відповідальності не звільняє військовослужбовця від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за це саме правопорушення.
Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 № 160-IX (далі – Закон № 160-IX) визначає підстави та порядок притягнення військовослужбовців до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну та грошовим коштам під час виконання ними службових обов`язків.
Відповідно до статті 1 Закону № 160-IX матеріальна відповідальність – вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, завдану з їх вини, зокрема шляхом незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби. Пунктом 5 частини першої статті 1 цього Закону визначено, що пряма дійсна шкода включає, серед іншого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби.
Відповідно до частин першої, другої статті 3 Закону № 160-IX підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби; умовами такого притягнення є наявність шкоди, протиправна поведінка особи, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою та вина особи.
Згідно зі статтею 10 Закону № 160-IX відшкодування шкоди, завданої особою, за загальним правилом здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою–п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 160-IX у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби, або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.
Отже, як випливає зі змісту наведеної норми, судовий порядок стягнення шкоди за частиною першою статті 12 Закону № 160-IX застосовується у двох випадках, кожен з яких передбачає обов`язкову умову – звільнення особи з військової служби: (1) особу, притягнуту до матеріальної відповідальності, звільнено зі служби, або (2) рішення про притягнення особи до матеріальної відповідальності не було прийнято до моменту її звільнення зі служби. У решті випадків відшкодування шкоди здійснюється на підставі наказу командира шляхом стягнення із щомісячного грошового забезпечення винної особи (стаття 10 Закону № 160-IX).
Судом встановлено, що відповідач із військової служби не звільнений: наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.10.2024 № 277 та наказом від 19.04.2025 № 1294 його визнано таким, що перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 та є відсутнім на військовій службі без поважних причин, однак жодних відомостей про звільнення відповідача з військової служби позивачем до матеріалів справи не додано і судом не встановлено. Також судом не встановлено, що шкода завдана відповідачем під час проходження військових зборів чи внаслідок незаконного звільнення або переміщення іншого військовослужбовця, а також що відповідача притягнуто до кримінальної відповідальності, тобто відсутні й інші передбачені Законом № 160-IX підстави для судового порядку стягнення шкоди.
За таких обставин, оскільки відповідач не звільнений з військової служби, передбачені частиною першою статті 12 Закону № 160-IX умови для стягнення шкоди в судовому порядку відсутні.
Суд також враховує, що на момент звернення позивача з цим позовом відсутні докази прямої відмови відповідача від добровільного відшкодування шкоди – наведені позивачем обставини (самовільне залишення відповідачем військової частини, неможливість його розшуку та ознайомлення з наказом, відсутність нарахувань грошового забезпечення, з яких можливе утримання) свідчать не про відмову відповідача від добровільного відшкодування шкоди, а про фактичну неможливість вручення йому відповідного наказу та застосування звичайного порядку стягнення, передбаченого статтею 10 Закону № 160-IX. Однак практична складність застосування позивачем звичайного (позасудового) порядку стягнення шкоди сама по собі не є передбаченою законом підставою для судового стягнення за відсутності визначених статтею 12 Закону № 160-IX умов (звільнення особи зі служби), а тому не може підміняти встановлені законом умови звернення до суду.
Одночасно суд враховує, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому звернення до суду з вимогою про стягнення шкоди за відсутності визначених законом умов для такого звернення є передчасним.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2024 у справі № 120/5046/24.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів позивача та оцінивши надані ним докази, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на їх передчасність.
Враховуючи положення статті 139 КАС України, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується. 
Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

в и р і ш и в :

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Інформація про учасників справи:
Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 )
ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна