ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 вересня 2026 року   Справа № 902/151/26 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. ,  суддя Маціщук А.В. 
секретар судового засідання Кулай О.М.
за участю представників сторін:
від позивача: Селезньова М.В.
від відповідача: Воловодівського І.В. 
від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мінерали Поділля" на рішення Господарського суду Вінницької області від 24 червня 2026 року у справі №902/151/26 (повний текст складено 07 липня 2026 року, суддя Шамшуріна М.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мінерали Поділля"
до Дочірнього підприємства "Вінницький облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Вінницька обласна державна адміністрація
про припинення права постійного користування земельною ділянкою

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Мінерали Поділля" звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом до Дочірнього підприємства "Вінницький облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про припинення у філії "Бершадський райавтодор" Дочірнього підприємства "Вінницький облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (код ЄДРПОУ 03444200, адреса місцезнаходження 24405, Вінницька обл., Бершадський р-н, село Флорине, вул. Яблунева, будинок 14) права постійного користування земельною ділянкою площею (площа сервітуту) 11,6667 га (кадастровий номер: 0520487500:03:003:0001; цільове призначення "11.01 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємствами, що пов`язані з користуванням надрами"; місце розташування: Вінницька область, Бершадський район, Війтівська сільська рада), посвідчене Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 015288, виданого 14 квітня 2005 року.
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 23 лютого 2026 року у справі №902/151/26, серед іншого, залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Вінницьку обласну державну адміністрацію.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 24 червня 2026 року у справі №902/151/26 відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Мінерали Поділля" до Дочірнього підприємства "Вінницький облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Вінницька обласна державна адміністрація про припинення права постійного користування земельною ділянкою.
Місцевий господарський суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки припинення права постійного користування земельною ділянкою з підстави, передбаченої пунктом "з" частини 1 статті 141 Земельного кодексу України, здійснюється у загальному порядку - за рішенням компетентного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, тоді як позивач до таких суб`єктів не належить. Суд зазначив, що господарський суд не наділений повноваженнями припиняти право постійного користування земельною ділянкою з наведеної підстави за позовом заінтересованої особи, яка має намір набути право користування цією земельною ділянкою.
Крім того, місцевий суд виходив з того, що обраний ТОВ "Мінерали Поділля" спосіб захисту є неналежним та неефективним, оскільки саме по собі припинення права постійного користування відповідача не зумовить виникнення у позивача речового права на спірну земельну ділянку та потребуватиме вчинення ним подальших дій для досягнення бажаного правового результату, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Мінерали Поділля" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 24 червня 2026 року у справі №902/151/26 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає, що 21 лютого 2024 року ТОВ "Мінерали Поділля" отримало спеціальний дозвіл №6787 на користування надрами з метою видобування граніту, придатного для виробництва щебеню, на Воронянському-1 родовищі строком на 20 років. При цьому земельна ділянка з кадастровим номером 0520487500:03:003:0001, у межах якої розташоване відповідне родовище та яка необхідна позивачу для здійснення діяльності з користування надрами, перебуває у постійному користуванні філії "Бершадський райавтодор" ДП "Вінницький облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України".
Водночас апелянт наголошує, що спеціальний дозвіл №4895 на користування надрами Воронянського-1 родовища, який був виданий ДП "Вінницький облавтодор", діяв лише до 30 вересня 2019 року. Після закінчення строку його дії дозвіл не поновлювався, нового спеціального дозволу відповідач не отримував, а тому, за твердженням скаржника, відповідач припинив господарську діяльність, пов`язану з видобуванням корисних копалин на спірній земельній ділянці, та фактично не використовує її за призначенням, пов`язаним із користуванням надрами.
Посилаючись на положення статей 18, 19, 24, 25 Кодексу України про надра, апелянт зазначає, що право користування надрами виникає на підставі спеціального дозволу, а земельні ділянки для потреб, пов`язаних із користуванням надрами, надаються користувачам надр після отримання відповідного спеціального дозволу. На думку скаржника, оскільки саме ТОВ "Мінерали Поділля" на цей час має чинний спеціальний дозвіл на користування Воронянським-1 родовищем, його права як надрокористувача підлягають захисту та мають бути забезпечені можливістю набуття відповідного речового права на земельну ділянку, необхідну для здійснення видобування корисних копалин.
Апелянт також посилається на пункт "з" частини 1 статті 141 ЗК України, відповідно до якого підставою припинення права користування земельною ділянкою є припинення права користування надрами у разі закінчення встановленого спеціальним дозволом строку користування надрами. За твердженням скаржника, ця норма встановлює самостійну матеріально-правову підставу для припинення права користування земельною ділянкою відповідача, оскільки строк дії його спеціального дозволу закінчився ще у 2019 році. У зв`язку з цим апелянт вважає помилковим висновок місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення заявленої вимоги.
Окремо скаржник не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ТОВ "Мінерали Поділля" не належить до кола осіб, які вправі звертатися до суду з вимогою про припинення права постійного користування земельною ділянкою. На переконання апелянта, стаття 141 ЗК України не містить будь-яких обмежень щодо суб`єктного складу осіб, які можуть ініціювати судовий захист шляхом заявлення такої вимоги. Тому висновок місцевого суду про те, що припинення права постійного користування можливе лише за зверненням компетентного органу державної влади або органу місцевого самоврядування, апелянт розцінює як безпідставне обмеження його права на судовий захист.
Щодо висновку місцевого суду про неефективність обраного способу захисту апелянт зазначає, що до звернення з цим позовом ним вживалися заходи для оформлення права користування спірною земельною ділянкою шляхом встановлення земельного сервітуту. Зокрема, ТОВ "Мінерали Поділля" зверталося до філії "Бершадський райавтодор" та ДП "Вінницький облавтодор" із клопотаннями про погодження договору про встановлення земельного сервітуту, однак відповідного погодження землекористувача не отримало.
Посилаючись на положення статті 124-1 ЗК України, скаржник зазначає, що у випадку перебування земельної ділянки державної власності у користуванні іншої особи заінтересована у встановленні сервітуту особа повинна звертатися до відповідного органу виконавчої влади з письмовим погодженням землекористувача. Оскільки такого погодження відповідач не надав, позивач, за його доводами, фактично позбавлений можливості реалізувати передбачену законом процедуру встановлення земельного сервітуту.
У зв`язку з цим апелянт стверджує, що саме наявність у відповідача права постійного користування спірною земельною ділянкою створює перешкоди для реалізації ТОВ "Мінерали Поділля" прав, які випливають із отриманого спеціального дозволу на користування надрами. На його переконання, припинення права постійного користування відповідача усуне таку перешкоду та надасть позивачу можливість звернутися до компетентного органу державної влади з питання набуття речового права на земельну ділянку, необхідну для здійснення видобування корисних копалин. Саме тому обраний спосіб захисту скаржник вважає належним та ефективним.
Крім того, апелянт вказує, що держава, надавши ТОВ "Мінерали Поділля" спеціальний дозвіл на користування надрами, фактично надала йому право здійснювати видобування корисних копалин на відповідному родовищі, а тому збереження за відповідачем права постійного користування земельною ділянкою за відсутності у нього чинного спеціального дозволу на користування надрами перешкоджає реалізації цього права. За твердженням скаржника, державний інтерес у спірних правовідносинах полягає у забезпеченні можливості використання надр особою, яка має чинний спеціальний дозвіл.
З огляду на викладене ТОВ "Мінерали Поділля" вважає, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин пункт "з" частини 1 статті 141 ЗК України, який підлягав застосуванню, що відповідно до пункту 4 частини 1 статті 277 ГПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення. У зв`язку з цим апелянт просить рішення Господарського суду Вінницької області від 24 червня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову і припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29 липня 2026 року у справі №902/151/26 залишено без руху Товариства з обмеженою відповідальністю "Мінерали Поділля" на рішення Господарського суду Вінницької області від 24 червня 2026 року у справі №902/151/26. Запропоновано скаржнику усунути протягом 10 днів з дня вручення цієї ухвали встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки шляхом подання заяви про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої долучити докази сплати судового збору у розмірі 3993,6 грн.
10 серпня 2026 року від ТОВ "Мінерали Поділля" надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано докази сплати судового збору у розмірі 3993,60 грн.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17 серпня 2026 року у справі №902/151/26 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Мінерали Поділля" на рішення Господарського суду Вінницької області від 24 червня 2026 року у справі №902/151/26 та призначено розгляд апеляційної скарги на "02" вересня 2026 р. об 10:20 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №2.
18 серпня 2026 року через систему "Електронний суд" ЄСІТС від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Мінерали Поділля" Селезньова Максима Васильовича надійшла заява про участь у судовому засіданні, призначеному на 02 вересня 2026 року о 10.20 год, та у всіх наступних судових засіданнях у справі №902/151/26 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20 серпня 2026 року у справі №902/151/26 вказану заяву задоволено.

21 серпня 2026 року від Вінницької обласної військової адміністрації надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу, в яких третя особа просить врахувати викладені у них доводи під час апеляційного перегляду справи та здійснювати розгляд справи без участі її представника. 
У поданих поясненнях Вінницька обласна військова адміністрація зазначає, що ТОВ "Мінерали Поділля" є власником спеціального дозволу на користування надрами від 21 лютого 2024 року №6787, площа Воронянського-1 родовища за яким становить 11,0 га. При цьому спірна земельна ділянка площею 11,6651 га з кадастровим номером 0520487500:03:003:0001 перебуває у постійному користуванні філії "Бершадський райавтодор" ДП "Вінницький облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України". 
Третя особа вказує, що відповідно до частини 4 статті 66, пункту "в3" частини 1 статті 99 та статті 124-1 ЗК України належним юридичним титулом користування земельною ділянкою для потреб, пов`язаних із користуванням надрами, є земельний сервітут. На підтвердження такої позиції адміністрація посилається, зокрема, на постанови Верховного Суду від 20 травня 2026 року у справі №902/152/25, від 19 листопада 2025 року у справі №902/1257/24 та від 03 грудня 2024 року у справі №910/19365/23. 
Вінницька обласна військова адміністрація наголошує, що у разі недосягнення домовленості із землекористувачем щодо встановлення сервітуту належним способом захисту є звернення до суду з вимогою про встановлення земельного сервітуту. Водночас у цій справі ТОВ "Мінерали Поділля", посилаючись на неможливість отримати право сервітуту в позасудовому порядку, заявило вимогу не про встановлення сервітуту, а про припинення права постійного користування відповідача земельною ділянкою. 
З огляду на це третя особа вважає, що обраний позивачем спосіб захисту не забезпечить відновлення його права без необхідності вчинення додаткових дій, а тому висновки суду першої інстанції є обґрунтованими.

27 серпня 2026 року від ДП "Вінницький облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу ТОВ "Мінерали Поділля" без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 24 червня 2026 року у справі №902/151/26 - без змін.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач зазначає, що саме по собі закінчення строку дії спеціального дозволу №4895 на користування надрами та припинення діяльності з видобування корисних копалин не надає позивачу права вимагати припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою у судовому порядку.
На переконання відповідача, ТОВ "Мінерали Поділля" як власник спеціального дозволу №6787 для набуття права користування земельною ділянкою повинно було дотриматися порядку встановлення земельного сервітуту, передбаченого статтею 124-1 ЗК України. Відповідач стверджує, що такого порядку позивач належним чином не дотримався, а зміст поданих ним документів не давав можливості однозначно встановити, з ким саме він мав намір укласти договір земельного сервітуту та від кого мало бути отримано відповідне погодження.
Крім того, відповідач посилається на те, що земельний сервітут не повинен призводити до позбавлення землекористувача можливості володіти та користуватися земельною ділянкою, тоді як на спірній земельній ділянці розташований комплекс будівель та споруд, який перебуває у господарському віданні ДП "Вінницький облавтодор". У зв`язку з цим відповідач вважає, що припинення його права постійного користування земельною ділянкою створить перешкоди у доступі до зазначеного нерухомого майна та його використанні.
Також відповідач вказує на можливість реалізації позивачем права користування земельною ділянкою в іншому передбаченому земельним законодавством порядку, зокрема шляхом встановлення земельного сервітуту або застосування процедури вилучення земельної ділянки відповідно до статті 149 ЗК України, а тому вважає обраний позивачем спосіб захисту неналежним та неефективним.
Одночасно у відзиві заявлено клопотання про участь представника відповідача - адвоката І.В. Воловодівського - у судовому засіданні та наступних судових засіданнях у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28 серпня 2026 року у справі №902/151/26 задоволено заяву представника відповідача - адвоката І.В. Воловодівського про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

В судовому засіданні 02 вересня 2026 року, яке проводилось в режимі відеоконференції, представники позивача та відповідача повністю підтримали вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї та письмових пояснень, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 14 квітня 2005 року Філії "Бершадський райавтодор" ДП "Вінницький облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на підставі розпорядження Бершадської районної державної адміністрації №424 від 05 жовтня 2004 року видано державний акт серії ЯЯ №015288 на право постійного користування земельною ділянкою, яка розташована на території Війтівської сільської ради (Воронянський гранкар`єр) Бершадського району, Вінницької області. Цільове призначення (використання) земельної ділянки – добувної промисловості. Державний акт на право постійного користування зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №323.
05 лютого 2009 року Дочірньому підприємству "Вінницький облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", ідентифікаційний код 32054743 Міністерством охорони навколишнього природного середовища України надано спеціальний дозвіл на користування надрами № 4895.
За змістом спеціального дозволу місцезнаходженням об`єкта є: Вінницька область, Бершадський район, 3,0 км на північ від Хутора Ворони; вид користування надрами – видобування; відомості про ділянку надр, що надається у користування - Воронянське-1 родовище; площа об`єкта, території – 11,8 га; вид корисної копалини – граніт; мета користування надрами - видобування гранітів, придатних для виробництва щебеню та каменю бутового; термін дії спеціального дозволу на користування надрами - 30 (тридцяте) вересня 2019 (дві тисячі дев`ятнадцятого) року.
Додатком №1 до спеціального дозволу на користування надрами, наданого з метою видобування гранітів Воронянського-1 родовища від 05 лютого 2009 року №4895 є угода про умови користування надрами від 05 лютого 2009 року.
Відповідно до пункту 1 статті 1 вказаної угоди сторони визнають, що угода про умови користування надрами (далі - угода) є невід`ємною частиною спеціального дозволу на користування надрами (далі - дозвіл), який регулює і конкретизує передбачені чині законодавством України та дозволом технічні, технологічні, організаційні, фінансові, економічні, соціальні, екологічні аспекти користування надрами.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 5 угоди продовження, зупинення, поновлення дії та анулювання дозволу здійснюється виключно відповідно до чинного законодавства України. Дія угоди, що є невід`ємною частиною дозволу, продовжується зупиняється, поновлюється та анулюється одночасно із дозволом.
За умовами додатку №1 до угоди про умови користування надрами від 05 лютого 2009 року є характеристика ділянки, відповідно до якої "Воронянське-І" родовище гранітів розташоване у Вінницькій області Бершадському районі, в 0,3 км. на північ від хутора Ворони, на лівому березі р.Дохна. Промислова розробка родовища гранітів проводиться виробничим підрозділом ДП "Вінницький облавтодор", філією "Бершадський райавтодор" з 1954 року, з метою виробництва буто-щебеневої продукції для будівництва і ремонту автомобільних доріг, а також штучних споруд в Бершадському районі. 
Листом №178 від 25 лютого 2020 року Дочірнє підприємство "Вінницький облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" повідомило Управління Держпраці у Вінницькій області, що кар`єр Воронянського-1 родовища граніту надалі розроблятись не буде, у зв`язку із закінченням спеціального дозволу на право користування надрами №4895 від 05 лютого 2009 року та низьким рівнем рентабельності до собівартості продукції та клопотало про зняття кар`єру ДП "Вінницький облавтодор" з Державного реєстру об`єктів підвищеної небезпеки 2 класу небезпеки.
Відповідач стверджує про перебування на земельній ділянці 0520487500:03:003:0001 нерухомого майна, що належить Дочірньому підприємству "Вінницький облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 січня 2009 року.
21 лютого 2024 року Товариству з обмеженою відповідальністю "Мінерали Поділля", код ЄДРПОУ 45196695 на підставі протоколу аукціону від 27 грудня 2023 року №SUE001-UA-20231212-64300, договору купівлі-продажу від 19 січня 2024 року № 3/9-п-23 видано спеціальний дозвіл на користування надрами №6787.
За змістом спеціального дозволу місцезнаходженням об`єкта є: Вінницька область, Гайсинський район, 3,0 км на північ від Хутора Ворони (передмістя міста Бершадь); вид користування надрами – видобування корисних копалин; мета користування надрами - видобування граніту, придатного для виробництва щебеню; об`єкт надрокористування - Воронянське-1 родовище; площа – 11,0 га; вид корисної копалини – граніт; строк дії спеціального дозволу на користування надрами (років) - 20 (двадцять) років; додаток до спеціального дозволу на користування надрами – угода про умови користування ділянкою надр - від 21 лютого 2024 року №6787.
Відповідно до додатку 1 до угоди про умови користування надрами з метою видобування корисних копалин від 21 лютого 2024 р. № 6787 "Характеристика Воронянського-1 родовища", місцем розташування ділянки надр (ділянки родовища/родовища), адміністративна прив`язка є: Воронянське-1 родовище граніту в адміністративному відношенні, що розташоване у Бершадському (Гайсинському – відповідно до постанови Верховної Ради України "Про утворення та ліквідацію районів" від 17 липня 2020 року №807-ІХ) районі Вінницької області, за 0,3 км на північ від хутора Ворони (передмістя м. Бершадь). Найближчими до родовища населеними пунктами є села: Війтівка (кол. Чапаївка) – 1,5?2,0 км на північний захід, Велика Кириївка ? 1,5?2,0 км на південний схід.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Мінерали Поділля" зверталося до філії "Бершадський райавтодор" ДП "Вінницький облавтодор" із клопотанням від 17 квітня 2024 року про погодження договору про встановлення земельного сервітуту на земельній ділянці з кадастровим номером 0520487500:03:003:0001, площею 11.6651 га, з метою видобування граніту, придатного для виробництва щебеню на Воронянському-1 родовищі згідно отриманого спеціального дозволу ТОВ "Мінерали Поділля" №6787 від 21 лютого 2024 року.
Листом №61 від 01 травня 2024 року філія "Бершадський райавтодор" ДП "Вінницький облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" повідомила, що підприємство не є юридичною особою, є дочірнім підприємством Дочірнього підприємства "Вінницький облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" та, що для вирішення поставленого питання товариству необхідно звернутись до Дочірнього підприємства "Вінницький облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України".
У клопотанні від 22 травня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Мінерали Поділля" просило ДП "Вінницький облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" про надання підприємством філії "Бершадський райавтодор" ДП "Вінницький облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" як землекористувачу дозволу на погодження договору з товариством про встановлення земельного сервітуту на земельній ділянці з кадастровим номером 0520487500:03:003:0001, площею 11.6651 га, з метою видобування граніту, придатного для виробництва щебеню на Воронянському-1 родовищі згідно отриманого спеціального дозволу ТОВ "Мінерали Поділля" №6787 від 21 лютого 2024 року.
У відповідь на вказане клопотання ДП "Вінницький облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" листом №517 від 18 червня 2024 року повідомило, що позбавлене права самостійно, без погодження АТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", приймати рішення щодо майна, яке перебуває на праві постійного користування або господарського відання та запропонувало звернутись до АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" щодо зазначеного у клопотанні питання.
У провадженні Господарського суду Вінницької області перебували справи за позовами ТОВ "Мінерали Поділля", пов`язаними зі спірною земельною ділянкою, а саме: справа №902/892/24 за позовом до АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" про встановлення земельного сервітуту; справа №902/1373/24 за позовом до ДП "Вінницький облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" про встановлення земельного сервітуту; справа №902/1633/25 за позовом до ДП "Вінницький облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" про припинення права постійного користування земельною ділянкою.
Ухвалами Господарського суду Вінницької області від 14 листопада 2024 року у справі №902/892/24, від 15 жовтня 2024 року у справі №902/1373/24 та від 12 січня 2026 року у справі №902/1633/25 відповідні позови залишено без розгляду.
Як убачається із матеріалів справи на замовлення ТОВ "Мінерали Поділля" розроблено Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту "07.14 Право на користування земельною ділянкою для потреб дослідно-промислової розробки родовищ бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення та/або видобування бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення, за умови що при цьому не порушуються права землевласника, передбачені статтею 98 Земельного кодексу України на користь ТОВ "Мінерали Поділля" на земельній ділянці, яка перебуває у постійному користуванні: філія "Бершадський райавтодор" ДП "Вінницький облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" 11.01 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємствами, що пов`язані з користуванням надрами на території Вінницької області Гайсинського району Війтівська сільська рада".
27 серпня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Мінерали Поділля" звернулося до Вінницької обласної військової адміністрації з клопотанням про вилучення з постійного користування філії "Бершадський райавтодор" ДП "Вінницький облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" земельної ділянки площею 11,6651 га з кадастровим номером 0520487500:03:003:0001 та передачу її Товариству для видобування граніту на Воронянському-1 родовищі.
На обґрунтування клопотання ТОВ "Мінерали Поділля" зазначило, що 21 лютого 2024 року ним отримано спеціальний дозвіл на користування надрами №6787 з метою видобування граніту на Воронянському-1 родовищі, розташованому в Бершадському (Гайсинському) районі Вінницької області. Товариство посилалося на положення частини 4 статті 66 та статті 149 Земельного кодексу України, якими передбачено надання власникам спеціальних дозволів на користування надрами земельних ділянок шляхом їх вилучення та передачі таким особам у користування.
За результатами розгляду вказаного клопотання Вінницькою обласною військовою адміністрацією встановлено, що земельна ділянка площею 11,6651 га з кадастровим номером 0520487500:03:003:0001 розташована на території Бершадської міської територіальної громади Гайсинського району Вінницької області, належить до земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення і перебуває у постійному користуванні філії "Бершадський райавтодор" ДП "Вінницький облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на підставі державного акта серії ЯЯ №015288. Цільове призначення земельної ділянки - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємствами, пов`язаними з користуванням надрами.
У наказі Вінницької обласної військової адміністрації від 14 січня 2026 року №21 зазначено, що власником спеціального дозволу на користування надрами від 21 лютого 2024 року №6787 є ТОВ "Підземні ресурси", а площа ділянки надр становить 11,0 га та не відповідає площі земельної ділянки з кадастровим номером 0520487500:03:003:0001 - 11,6651 га.
Вінницька обласна військова адміністрація також зазначила, що відповідно до абзацу 2 частини 4 статті 66 Земельного кодексу України земельні ділянки для потреб, пов`язаних із користуванням надрами, надаються власникам спеціальних дозволів на користування надрами шляхом встановлення земельних сервітутів згідно з межами ділянок надр та строками дії відповідних спеціальних дозволів. Згідно з пунктом "в-3" частини 1 статті 99 та статтею 124-1 Земельного кодексу України заінтересована особа має право вимагати встановлення земельного сервітуту, звернувшись із відповідною заявою до землекористувача або органу, уповноваженого розпоряджатися земельною ділянкою. При цьому одночасне вилучення земельної ділянки з постійного користування та укладення договору земельного сервітуту положеннями Земельного кодексу України не передбачене.
З огляду на встановлені обставини, наказом Вінницької обласної військової адміністрації від 14 січня 2026 року №21 "Про відмову у вилученні земельної ділянки з постійного користування" ТОВ "Мінерали Поділля" відмовлено у вилученні з постійного користування філії "Бершадський райавтодор" ДП "Вінницький облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" земельної ділянки площею 11,6651 га з кадастровим номером 0520487500:03:003:0001. У наказі визначено, що він набирає чинності з дня доведення його до відома ТОВ "Мінерали Поділля" та може бути оскаржений до Кабінету Міністрів України протягом тридцяти календарних днів або до господарського суду протягом 3 років із дня набрання ним чинності.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає наступне.
Предметом спору у цій справі є матеріально-правова вимога позивача до відповідача про припинення права постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер 0520487500:03:003:0001, площею 11,6651 га, цільове призначення для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємствами, що пов`язані з користуванням надрами; адреса: Вінницька область, Гайсинський район, Війтівська сільська рада.
Відповідно до частини 1 статті 3 Кодексу України про надра гірничі відносини в Україні регулюються Конституцією України, законами України "Про адміністративну процедуру", "Про охорону навколишнього природного середовища", цим Кодексом та іншими актами законодавства України, що видаються відповідно до них.
Положеннями частини 4 статті 3 Кодексу України про надра визначено, що земельні, лісові та водні відносини регулюються відповідним законодавством України.
Згідно статті 18 Кодексу України про надра надання земельних ділянок для потреб, пов`язаних з користуванням надрами, провадиться в порядку, встановленому земельним законодавством України.
Земельні ділянки для користування надрами, крім випадків, передбачених статтею 23 цього Кодексу, надаються користувачам надр після одержання ними спеціальних дозволів на користування надрами чи гірничих відводів.
Місцеві ради при наданні земельної ділянки для розробки родовищ корисних копалин місцевого значення одночасно надають у користування і надра.
Частиною 1 статті 19 Кодексу України про надра передбачено, що право користування надрами надається шляхом надання спеціального дозволу на користування надрами.
За змістом частини 1 статті 23 Кодексу України про надра землевласники і землекористувачі в межах земельних ділянок, які перебувають у їх власності або користуванні, мають право без спеціального дозволу та гірничого відводу видобувати для своїх господарських і побутових потреб, не пов`язаних із відчуженням видобутих корисних копалин, корисні копалини місцевого значення і торф загальною глибиною розробки до 2 метрів, а також підземні води (крім мінеральних) для всіх потреб, крім виробництва фасованої питної води, за умови що обсяг видобування підземних вод із кожного з водозаборів не перевищує 300 метрів кубічних на добу.
Положеннями частин 3, 4 статті 24 Кодексу України про надра визначено, що права та обов`язки користувача надр виникають з дня, наступного за днем внесення інформації про спеціальний дозвіл на користування надрами до Державного реєстру спеціальних дозволів на користування надрами, якщо в такому спеціальному дозволі на користування надрами не передбачено більш пізній строк, а в разі укладення угоди про розподіл продукції - з дня набрання чинності такою угодою, якщо інше не передбачено самою угодою, та діють до завершення строку дії спеціального дозволу на користування надрами або до набрання законної сили рішенням суду про дострокове припинення прав на користування надрами (припинення дії спеціального дозволу на користування надрами) з підстав, встановлених цим Кодексом.
Користувач надр (інвестор), який отримав спеціальний дозвіл на користування надрами та гірничий відвід (у разі його необхідності) або уклав угоду про розподіл продукції, має виключне право здійснювати в його межах користування надрами відповідно до цього спеціального дозволу та угоди про розподіл продукції. Будь-яка діяльність, пов`язана з користуванням надрами в межах гірничого відводу, може здійснюватися тільки за згодою користувача надр (інвестора), якому він наданий. Така згода або відмова в її наданні має бути надана протягом двадцяти календарних днів після отримання відповідного письмового запиту. У разі ненадання жодної відповіді протягом зазначеного часу така згода вважається наданою.
Відповідно до частини 1 статті 26 Кодексу України про надра право користування надрами припиняється у разі закінчення встановленого строку користування надрами, внесення змін до спеціального дозволу на користування надрами у зв`язку з відчуженням прав на користування надрами шляхом укладення договору купівлі-продажу чи внесення таких прав як вклад до статутного капіталу суб`єктів господарювання, припинення дії спеціального дозволу на користування надрами.
Частиною 7 статті 26 Кодексу України про надра передбачено, що у разі припинення права на користування надрами внаслідок закінчення встановленого строку користування надрами або у разі припинення дії спеціального дозволу на користування надрами питання про припинення права користування земельною ділянкою вирішується у встановленому земельним законодавством порядку.
Згідно частин 1-2 статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.
Положеннями частин 1-2 статті 66 ЗК України встановлено, що до земель промисловості належать землі, надані для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд промислових, гірничодобувних, транспортних та інших підприємств, їх під`їзних шляхів, інженерних мереж, адміністративно-побутових будівель, інших споруд.
Землі промисловості можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.
Частиною 1 статті 92 ЗК України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Конституційний Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 зазначив, що стаття 92 ЗК України не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними та підлягають заміні у разі добровільного звернення осіб.
Право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 цього Кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 листопада 2019 року у справі №906/392/18).
Положеннями частин 1, 5 статті 116 ЗК України унормовано, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Як вбачається з позовної заяви, ТОВ "Мінерали Поділля" зазначає, що 21 лютого 2024 року отримано спеціальний дозвіл на користування надрами строком на 20 років на об`єкт надрокористування Воронянське-1 родовище.
З 05 лютого 2009 року по 30 вересня 2019 року об`єкт надрокористування Воронянське-1 родовище перебував у користуванні ДП "Вінницький облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України".
Беручи до уваги, що відповідачу на праві постійного користування належить земельна ділянка, на якій розміщений об`єкт надрокористування Воронянське-1 родовище та строк дії спеціального дозволу на користування надрами, виданий відповідачу сплив, позивач вважає, що у відповідача відсутні правові підстави користування земельною ділянкою та права позивача на отримання спірної земельної ділянки у користування підлягають захисту шляхом припинення належного відповідачу права користування земельною ділянкою з підстав визначених пунктом "з" частини 1 статті 141 ЗК України.
Водночас наявність у позивача чинного спеціального дозволу на користування надрами сама по собі не зумовлює виникнення у нього права власності чи іншого речового права на земельну ділянку, у межах якої розташована відповідна ділянка надр, та не свідчить про автоматичне припинення раніше набутого відповідачем права постійного користування цією земельною ділянкою. Право користування надрами та право користування земельною ділянкою є самостійними правовими титулами, порядок виникнення, реалізації та припинення яких визначається відповідно законодавством про надра та земельним законодавством.
Саме тому частина 7 статті 26 Кодексу України про надра у разі припинення права користування надрами внаслідок закінчення встановленого строку користування надрами відсилає вирішення питання про припинення права користування земельною ділянкою до порядку, встановленого земельним законодавством. Отже, закінчення строку дії спеціального дозволу відповідача №4895 є юридичним фактом, який за наявності передбачених законом умов може становити підставу для припинення права користування земельною ділянкою, передбачену пунктом "з" частини 1 статті 141 ЗК України, однак саме по собі не визначає порядку такого припинення та суб`єкта, уповноваженого його здійснити.
Надаючи оцінку наведеним доводам, колегія суддів враховує таке.
Згідно частини 1 статті 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є:
а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;
б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;
в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій, державних чи комунальних некомерційних товариств, крім перетворення державних чи комунальних підприємств у випадках, визначених статтею 120-1 цього Кодексу;
г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;
ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;
д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;
е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;
є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини;
ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом публічно-приватного партнерства або об`єктом концесії;
з) припинення права користування надрами у разі закінчення встановленого спеціальним дозволом на користування надрами строку користування надрами (у разі передачі земельної ділянки державної, комунальної власності користувачу надр для здійснення діяльності з користування надрами);
и) невиконання акціонерним товариством, товариством з обмеженою відповідальністю, 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі якого належать державі, яке утворилося шляхом перетворення державного підприємства, вимог, визначених статтею 120-1 цього Кодексу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №923/466/17 зазначено, що право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 цього Кодексу, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 ЗК України, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою. Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК України. У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку.
Згідно з пунктом "з" частини 1 статті 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є припинення права користування надрами у разі закінчення встановленого спеціальним дозволом на користування надрами строку користування надрами (у разі передачі земельної ділянки державної, комунальної власності користувачу надр для здійснення діяльності з користування надрами).
Приписами частин 3, 4 статті 142 ЗК України визначено, що припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.
Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.
Із матеріалів справи судами вбачається, що відповідач із заявою про добровільну відмову від права постійного користування земельною ділянкою до власника земельної ділянки не звертався.
За змістом статті 143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі:
а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;
б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення) в строки, встановлені приписами органів, що здійснюють державний контроль за використанням та охороною земель;
в) конфіскації земельної ділянки;
г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності;
ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки;
ґ-1) примусового звернення стягнень на право емфітевзису, суперфіцію за зобов`язаннями особи, яка використовує земельну ділянку на такому праві.
Із системного аналізу статей 141 та 143 ЗК України вбачається, що наявність передбаченої статтею 141 ЗК України матеріально-правової підстави для припинення права користування земельною ділянкою не означає, що таке право в усіх випадках може бути примусово припинено безпосередньо судом за позовом будь-якої заінтересованої особи. Статтею 143 ЗК України окремо визначено випадки примусового припинення прав на земельну ділянку у судовому порядку, і припинення права користування надрами у зв`язку із закінченням встановленого спеціальним дозволом строку користування надрами, передбачене пунктом "з" частини 1 статті 141 ЗК України, до таких випадків не віднесено.
Такий висновок узгоджується із сформованим Верховним Судом підходом щодо співвідношення положень статей 141 і 143 ЗК України, викладеним, зокрема, у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №924/689/17, від 15 грудня 2021 року у справі №924/856/20 та від 19 листопада 2024 року у справі №907/883/22.
При цьому колегія суддів враховує, що у зазначених справах Верховний Суд надавав оцінку іншій передбаченій статтею 141 ЗК України підставі припинення права землекористування - систематичній несплаті земельного податку або орендної плати, однак сформульований у цих постановах загальний підхід полягає у необхідності розмежування підстав припинення права користування земельною ділянкою, передбачених статтею 141 ЗК України, та випадків його примусового припинення у судовому порядку відповідно до статті 143 ЗК України.
Отже, посилання апелянта виключно на наявність передбаченої пунктом "з" частини 1 статті 141 ЗК України підстави не доводить наявності у суду повноважень припинити право постійного користування відповідача саме за заявленою ТОВ "Мінерали Поділля" матеріально-правовою вимогою.
Пункт "з" частини 1 статті 141 ЗК України визначає матеріально-правову підставу припинення права користування земельною ділянкою, однак не встановлює самостійного способу судового захисту у вигляді позову будь-якої заінтересованої особи про примусове припинення права постійного користування земельною ділянкою.
При цьому доводи апелянта про те, що такий висновок обмежує його право на судовий захист, колегія суддів вважає безпідставними. Право особи на звернення до суду та право на задоволення конкретної матеріально-правової вимоги не є тотожними поняттями. Наявність у особи права на звернення до суду не звільняє суд від обов`язку перевірити, чи відповідає обраний нею спосіб захисту змісту порушеного права або охоронюваного законом інтересу, чи передбачена можливість застосування такого способу до спірних правовідносин та чи забезпечить задоволення відповідної вимоги ефективне відновлення порушеного права.
При цьому правові підстави примусового припинення прав на земельну ділянку саме у судовому порядку є виключними та розширеному тлумаченню не підлягають.
Подібна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 01 грудня 2020 року у справі №921/99/18, від 04 травня 2018 року у справі №922/3334/16, від 16 січня 2019 року у справі №926/1150/17, від 20 лютого 2020 року у справі №909/108/19.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 листопада 2019 року у справі №906/392/18 зауважила, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до статті 143 ЗК України припинення права користування надрами у разі закінчення встановленого спеціальним дозволом на користування надрами строку користування надрами (у разі передачі земельної ділянки державної, комунальної власності користувачу надр для здійснення діяльності з користування надрами) не є підставою для примусового припинення права на земельну ділянку у судовому порядку саме у спосіб, обраний позивачем у цій справі.
Згідно вимог частини 1 статті 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу.
Частиною 3 статті 149 ЗК України визначено, що для цілей видобування корисних копалин загальнодержавного значення, в тому числі будівництва та розміщення споруд (об`єктів), пов`язаних із зазначеним видом діяльності, вилучення земельних ділянок державної або комунальної власності, крім земель природно-заповідного фонду, оздоровчого призначення, рекреаційного призначення, історико-культурного призначення, здійснюється на підставі рішень органів, зазначених у частині першій цієї статті, які мають бути прийняті протягом трьох місяців з дня подання відповідної заяви особою, яка має спеціальний дозвіл на користування надрами. За рішенням про вилучення земельної ділянки державної або комунальної власності здійснюється передача відповідної земельної ділянки у користування особі, яка має спеціальний дозвіл на користування надрами.
У разі якщо землекористувач не надав згоду на вилучення земельної ділянки протягом строку, передбаченого абзацом першим цієї частини, орган, зазначений у частині першій цієї статті, протягом трьох місяців з дня спливу такого строку звертається до суду з позовом про вилучення земельної ділянки державної або комунальної власності з постійного користування, крім земель природно-заповідного фонду, оздоровчого призначення, рекреаційного призначення, історико-культурного призначення, для цілей видобування корисних копалин загальнодержавного значення. Задоволення позову про вилучення земельної ділянки з постійного користування відповідно до цієї частини допускається у разі, якщо об`єкти, які передбачається розмістити на земельній ділянці, неможливо розмістити на іншій земельній ділянці або якщо розміщення таких об`єктів на інших земельних ділянках завдасть значних матеріальних збитків або спричинить негативні екологічні наслідки для відповідної територіальної громади, суспільства чи держави в цілому.
Земельна ділянка, вилучена з постійного користування за рішенням суду, передається у користування особі, яка має спеціальний дозвіл на користування надрами для цілей видобування корисних копалин загальнодержавного значення органом, зазначеним у частині першій цієї статті, у 30-денний строк з дня набрання чинності рішенням суду. Втрати лісогосподарського виробництва та збитки, що будуть завдані землекористувачу внаслідок вилучення земельної ділянки з постійного користування, відшкодовуються відповідно до законодавства особою, якій земельну ділянку передано у користування.
Отже, земельним законодавством передбачено спеціальний механізм вирішення правової ситуації, на яку посилається позивач, а саме коли особа має спеціальний дозвіл на користування надрами та має намір використовувати для відповідної діяльності земельну ділянку, яка перебуває у постійному користуванні іншої особи.
Законодавець при цьому визначив як суб`єктний склад, так і послідовність відповідних дій: із заявою про вилучення земельної ділянки звертається особа, яка має спеціальний дозвіл на користування надрами; рішення про її вилучення приймає компетентний орган, визначений частиною 1 статті 149 ЗК України; у разі ненадання землекористувачем згоди саме такий орган, а не власник спеціального дозволу, звертається до суду з позовом про вилучення земельної ділянки з постійного користування.
При цьому передбачена частиною 3 статті 149 ЗК України процедура, на відміну від заявленого у цій справі способу захисту, спрямована не лише на припинення існуючого права постійного користування, але й на досягнення правового результату, в якому зацікавлений надрокористувач, - подальшу передачу земельної ділянки у користування особі, яка має відповідний спеціальний дозвіл.
Таким чином, закон не наділяє власника спеціального дозволу правом підмінити компетентний орган та безпосередньо вимагати від суду припинення права постійного користування іншої особи поза процедурою, прямо встановленою статтею 149 ЗК України. Наведене також спростовує довід апелянта про те, що заявлена ним вимога є єдиним можливим способом усунення перешкод у реалізації права користування надрами.
Як встановлено матеріалами справи, ТОВ "Мінерали Поділля" фактично скористалося передбаченою земельним законодавством можливістю звернення до компетентного органу та 27 серпня 2025 року звернулося до Вінницької обласної військової адміністрації з клопотанням про вилучення спірної земельної ділянки з постійного користування філії "Бершадський райавтодор" ДП "Вінницький облавтодор". За результатами розгляду такого клопотання наказом Вінницької обласної військової адміністрації від 14 січня 2026 року №21 у його задоволенні відмовлено.
Водночас оцінка законності та обґрунтованості зазначеного наказу, у тому числі наведених у ньому мотивів відмови, не входить до предмета спору в цій справі, оскільки такий наказ позивачем не оскаржено в межах заявлених позовних вимог. Відтак наявність відповідного рішення компетентного органу не надає позивачу права замість його оскарження або застосування іншого передбаченого законом механізму вимагати безпосереднього припинення права постійного користування відповідача за заявленою у цій справі вимогою.
При цьому колегія суддів враховує, що наведене в наказі Вінницької обласної військової адміністрації від 14 січня 2026 року №21 твердження щодо належності спеціального дозволу №6787 іншій юридичній особі не узгоджується з наявним у матеріалах справи спеціальним дозволом від 21 лютого 2024 року №6787, відповідно до якого надрокористувачем є ТОВ "Мінерали Поділля". Однак зазначена обставина не змінює предмета та меж апеляційного перегляду цієї справи і сама по собі не є підставою для задоволення позову про припинення права постійного користування відповідача.
Враховуючи характер спірних правовідносин, предмет та підстави заявленого позову, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення заявленої ТОВ "Мінерали Поділля" вимоги про припинення права постійного користування земельною ділянкою у спосіб, обраний позивачем.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
При цьому, позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Аналогічний висновок наведено, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечує поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантує особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18).
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19.
У постанові від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не повинне породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.
У постанові від 04 липня 2023 року у справі №233/4365/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально.
Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Враховуючи зміст заявлених позивачем позовних вимог та пояснень представника позивача, колегія суддів погоджується із встановленим місцевим господарським судом, що звертаючись з цим позовом до суду, позивач фактично прагне захистити порушене, на його думку, право на набуття права користування спірною земельною ділянкою для користування надрами відповідно до отриманого спеціального дозволу на користування надрами шляхом припинення у судовому порядку належного відповідачу права постійного користування земельною ділянкою.
Отже, заявлені позовні вимоги фактично спрямовані на припинення належного відповідачу речового права на земельну ділянку з метою подальшого оформлення прав на цю земельну ділянку на користь позивача.
Колегія суддів звертає увагу, що за змістом частини 4 статті 66 ЗК України надання земельних ділянок для потреб, пов`язаних з користуванням надрами, проводиться після оформлення в установленому порядку прав користування надрами і відновлення земель згідно із затвердженим відповідним робочим проектом землеустрою на раніше відпрацьованих площах у встановлені строки.
Земельні ділянки усіх форм власності та категорій надаються у користування власникам спеціальних дозволів на геологічне вивчення, у тому числі дослідно-промислову розробку, корисних копалин з подальшим видобуванням корисних копалин (промислову розробку родовищ) загальнодержавного та місцевого значення та (або) на видобування корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення шляхом встановлення земельних сервітутів згідно з межами ділянок надр та строками дії відповідних спеціальних дозволів на користування надрами, а також за межами таких ділянок надр для будівництва та розміщення споруд/об`єктів, пов`язаних із зазначеним видом діяльності (з автоматичним продовженням строку дії земельного сервітуту в разі продовження строку дії відповідного спеціального дозволу на користування надрами). Встановлення земельних сервітутів для зазначених цілей здійснюється без зміни цільового призначення таких земельних ділянок, крім земель природно-заповідного фонду, оздоровчого призначення, рекреаційного призначення, історико-культурного призначення.
Відповідно до пункту "в-3" частини 1 статті 99 ЗК України заінтересовані особи можуть вимагати встановлення такого виду земельного сервітуту, як право на користування земельною ділянкою для потреб геологічного вивчення, у тому числі дослідно-промислової розробки, корисних копалин з подальшим видобуванням корисних копалин (промислової розробки родовищ) загальнодержавного та місцевого значення та (або) для видобування корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення з правом будівництва та розміщення споруд/об`єктів, пов`язаних із зазначеним видом діяльності, за умови що при цьому не порушуються права землевласника, передбачені статтею 98 цього Кодексу.
Верховний Суд у постанові від 20 травня 2026 року у справі №902/152/25 зазначив, що в такий спосіб законодавець у земельному законодавстві визначив особливості надання земельних ділянок (у тому числі юридичний титул, на якому вони надаються) для потреб, пов`язаних з користуванням надрами.
Зокрема, у постанові від 20 травня 2026 року у справі №902/152/25 Верховний Суд наголосив, що законодавець визначив спеціальний юридичний титул використання земельної ділянки для потреб, пов`язаних із користуванням надрами, та пов`язав можливість фактичного здійснення надрокористувачем передбачених спеціальним дозволом робіт з набуттям відповідного права користування земельною ділянкою.
У постанові від 19 листопада 2025 року у справі №902/1257/24 Верховний Суд вказав на те, що за змістом статті 66 ЗК України саме встановлення земельного сервітуту і є тим юридичним титулом, який легітимізує здійснення надрокористувачем своєї діяльності в межах земельних ділянок (як сформованих у встановленому порядку, так і тих, формування яких не здійснено).
У постанові від 03 грудня 2024 року у справі №910/19365/23 Верховний Суд також звернув увагу на те, що Законом України від 01 грудня 2022 року №2805-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення законодавства у сфері користування надрами", яким викладено в новій редакції норми абзацу 2 частини 4 статті 66 та пункту "в-3" частини 1 статті 99 ЗК України, що регулюють спірні правовідносини в цій справі, було спрощено порядок надання надрокористувачам земельних ділянок усіх форм власності та категорій, а саме шляхом встановлення земельних сервітутів згідно з межами ділянок надр та строками дії відповідних спеціальних дозволів на користування надрами, зокрема встановлення земельних сервітутів для зазначених цілей передбачено здійснювати без зміни цільового призначення таких земельних ділянок, за винятком певних категорій земель, які перебувають під особливою охороною держави.
Таким чином, законодавець прямо встановив можливість власника спеціального дозволу на видобування корисних копалин отримати у користування земельну ділянку в межах відповідних надр (або за межами, для будівництва та розміщення споруд/об`єктів, пов`язаних із зазначеним видом діяльності). Отримати таке право власник дозволу може саме шляхом встановлення земельного сервітуту.
Саме після встановлення земельного сервітуту в межах надр відповідна особа матиме можливість здійснювати роботи, які передбачені спеціальним дозволом. Реалізація такого права фактично зумовлює здійснення дій, які передбачають користування земельною ділянкою, зокрема і шляхом видобування корисних копалин.
Крім того, порядок встановлення земельних сервітутів на землях державної та комунальної власності спеціально врегульований статтею 124-1 ЗК України. За змістом частини 1 цієї статті особа, заінтересована у встановленні земельного сервітуту на землях державної, комунальної власності, у разі якщо земельна ділянка перебуває у користуванні, звертається із відповідною заявою до органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, що здійснює розпорядження земельною ділянкою державної, комунальної власності, або до землекористувача.
Нормами статті 124-1 ЗК України передбачено і судовий механізм захисту заінтересованої особи у разі недосягнення домовленості щодо встановлення сервітуту, зокрема можливість визнання договору про встановлення земельного сервітуту укладеним або встановлення земельного сервітуту за рішенням суду у визначених цією статтею випадках.
Отже, земельним законодавством прямо передбачено спеціальний спосіб реалізації та судового захисту інтересу власника спеціального дозволу на користування надрами щодо набуття необхідного йому права користування земельною ділянкою, яка вже перебуває у користуванні іншої особи.
Частиною 1 статті 100 ЗК України визначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
Положеннями частини 3 статті 402 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.
Отже, у разі недосягнення сторонами домовленості про встановлення сервітуту у досудовому порядку, належним способом захисту є вимога про встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку, необхідну для користування надрами.
Водночас вимогу про встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку, необхідну для користування надрами, позивачем у цій справі заявлено не було.
При цьому обставина, що ТОВ "Мінерали Поділля" раніше зверталося до Господарського суду Вінницької області з позовами, пов`язаними із встановленням земельного сервітуту, у справах №902/892/24 та №902/1373/24, не свідчить про неналежність або неефективність такого способу захисту, оскільки відповідні позови були залишені без розгляду, тобто спір про наявність правових підстав для встановлення земельного сервітуту по суті судом не вирішувався.
За встановлених у справі обставин вбачається, що обраний позивачем спосіб захисту не відновить порушене, на його думку, право без необхідності вжиття додаткових засобів захисту.
Навіть у разі задоволення заявленої у цій справі вимоги та припинення права постійного користування відповідача ТОВ "Мінерали Поділля" не набуде внаслідок такого судового рішення права власності, сервітуту, права оренди чи іншого речового права на спірну земельну ділянку. Для фактичного здійснення діяльності з користування надрами позивач у будь-якому випадку буде зобов`язаний вчинити подальші юридично значимі дії щодо оформлення права користування земельною ділянкою у встановленому законом порядку.
За таких обставин задоволення позову не призведе до остаточного вирішення правового конфлікту та не забезпечить позивачу безпосередньо того матеріально-правового результату, задля досягнення якого він звернувся до суду, що не відповідає сформованим Великою Палатою Верховного Суду критеріям ефективності способу захисту та принципу процесуальної економії.
Наведене узгоджується, зокрема, з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц, від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18, від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 та від 04 липня 2023 року у справі №233/4365/18, відповідно до яких належний спосіб захисту повинен забезпечувати ефективне поновлення права та остаточне вирішення спору без необхідності вчинення додаткових дій або повторного звернення за судовим захистом.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду, що позовна вимога про припинення права постійного користування земельною ділянкою, що перебуває у користуванні відповідача, не є належним та ефективним способом захисту, оскільки не призведе до захисту прав та інтересів позивача шляхом отримання речових прав на спірну земельну ділянку та вимагатиме вчинення подальших дій для вичерпання конфлікту та досягнення бажаного позивачу результату.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19, від 06 квітня 2021 року у справі №910/10011/19, від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18, від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19, від 25 січня 2022 року у справі №143/591/20, від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц, обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
Ураховуючи наведене у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Наявність у відповідача права постійного користування спірною земельною ділянкою та закінчення строку дії виданого йому спеціального дозволу на користування надрами не надають ТОВ "Мінерали Поділля" права безпосередньо вимагати у судовому порядку припинення такого речового права з метою створення передумов для подальшого набуття позивачем права користування земельною ділянкою. Земельним законодавством передбачені спеціальні правові механізми реалізації інтересу власника спеціального дозволу на користування надрами, зокрема шляхом встановлення земельного сервітуту відповідно до частини 4 статті 66, пункту "в-3" частини 1 статті 99, статей 100, 124-1 ЗК України, а у передбачених статтею 149 ЗК України випадках - шляхом вилучення земельної ділянки з постійного користування у встановленому цією нормою порядку.
Задоволення ж заявленої у цій справі вимоги не призведе до виникнення у позивача речового права на земельну ділянку, не забезпечить безпосередньо можливості здійснення ним діяльності з користування надрами та потребуватиме вчинення подальших юридично значимих дій, а тому обраний спосіб захисту не забезпечує ефективного та остаточного вирішення спору.
З огляду на це висновок місцевого господарського суду про неналежність та неефективність обраного позивачем способу захисту є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові незалежно від оцінки інших наведених сторонами аргументів щодо можливості припинення права постійного користування земельною ділянкою.
За таких обставин підстави, передбачені статтею 277 ГПК України, для скасування або зміни рішення Господарського суду Вінницької області від 24 червня 2026 року у справі №902/151/26 відсутні, у зв`язку з чим апеляційну скаргу ТОВ "Мінерали Поділля" слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мінерали Поділля" на рішення Господарського суду Вінницької області від 24 червня 2026 року у справі №902/151/26 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Вінницької області від 24 червня 2026 року у справі №902/151/26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.
Справу №902/151/26 повернути до Господарського суду Вінницької області.

Повний текст постанови складений "07" вересня 2026 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б. 

Суддя   Філіпова Т.Л. 

Суддя   Маціщук А.В.