ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

28 липня 2026 року | м. Дніпро | справа № 160/22586/25

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Головко О.В. (доповідач),
суддів: Ясенової Т.І., Суховарова А.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2026 року (суддя Сластьон А.О.) в адміністративній справі 
за позовом ОСОБА_1 
до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України 
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, 

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо внесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів даних про порушення правил військового обліку позивачем і зобов`язати виключити з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів даних про порушення позивачем правил військового обліку і припинити розшук; визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо виключення позивача з військового обліку за аналогією Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» та Постанови КМУ № 2066 «Про затвердження нормативно-правових актів щодо застосування Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» і зобов`язати виключити з військового обліку позивача із внесенням запису про виключення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів; визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невидачі позивачеві облікового документу і зобов`язати видати військово-обліковий документ позивачу; визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо нерозгляду та ненадання відповідей на скарги позивача від 13.04.2025, від 30.04.2025 і зобов`язати об`єктивно, всебічно і вчасно перевірити скарги позивача та письмово повідомити про результати перевірки і суть прийнятого рішення відповідно до вимог законодавства України.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2026 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Висновки суду першої інстанції ґрунтуються на тому, що постанова № 560 встановлює можливість виклику громадянина для уточнення персональних та військово-облікових даних, а також покладає на нього обов`язок здійснити таке уточнення у встановлений строк. Позивачем уточнено свої облікові дані 07.08.2024 - з порушенням визначеного Законом України № 3633-ІХ строку. Відомості щодо проходження позивачем ВЛК та номеру протоколу ВЛК відсутні в електронному військово-обліковому документі. Відтак, позивачем не уточнено дані щодо проходженням ним медичного огляду для визначення ступеня придатності до військової служби. У порушення вимог ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» позивач не з`явився за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_1 за повісткою № 2477244. Поважних причин неприбуття у строк, визначений у повістці, у своїй заяві від 26.02.2025, направленій до ІНФОРМАЦІЯ_1 , не навів. Доводи про нікчемність повістки з огляду на допущену в ній помилку в написанні по батькові позивача суд до уваги не приймає, оскільки інші відомості повістки дають можливість однозначно ідентифікувати особу, щодо якої здійснюється виклик. Відтак, в ході розгляду справи знайшли підтвердження обставини вчинення позивачем дій, визначених ст. 210-1 КУпАП, що є підставою для звернення ТЦК та СП до органів Національної поліції для розшуку позивача та доставки його до відповідного ТЦК та СП.
Також суд першої інстанції дійшов висновку, що альтернативна служба – це служба, яка запроваджується замість проходження саме строкової військової служби. Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» альтернативна (невійськова) служба під час мобілізації/військового стану не визначена. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд виснував про відсутність порушеного права позивача щодо невиключення його з військового обліку з підстав наявності у нього релігійних переконань, які забороняють йому використовувати зброю проти інших людей. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині, суд погодився також з доводами ІНФОРМАЦІЯ_1 , що призов на військову службу не означає автоматично зобов`язання брати до рук зброю, оскільки позивач під час проходження служби може бути задіяний у перевезенні вантажів, будівництві укріплень, виконанні інших заходів чи обов`язків, не пов`язаних з використанням зброї.
Щодо вимог позивача про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 надати військово-обліковий документ позивачу, суд зазначив, що ще з липня 2024 року позивач дізнався про своє порушене право в частині видачі військово-облікових документів, а тому, позивачем пропущений шестимісячний строк звернення до адміністративного суду з даною заявою, клопотань про поновлення такого строку позивачем не заявлено, отже вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Щодо ненадання відповіді на скарги Міністерством оборони України, суд першої інстанції встановив, що такі надані 30.04.2025 (на скаргу від 13.04.2025) та 26.05.2025 (на скаргу від 30.04.2025) з дотримання вимог Закону України «Про звернення громадян» з урахуванням положень Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, яка затверджена наказом Міністерства оборони України від 28.12.2016 № 735. Суд вказав, що питання, зазначені позивачем у направлених до Міністерства оборони України скаргах, стосувалися питань виключення позивача з розшуку, внесення відомостей до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів про виключення даних про порушення позивачем правил військового обліку, а також про виключення позивача з військового обліку як особи, яка за своїм віросповіданням не може проходити військову службу. На переконання суду, зазначені питання знаходилися в компетенції інших органів військового управління, які входять в структуру Міністерства оборони України, що давало Міністерству підстави для направлення скарг позивача на розгляд до відповідного ТЦК та СП. Відтак, Міністерством оборони України були вжиті всі необхідні заходи для розгляду звернень позивача та надання на них відповідей. Позивачем не заперечується отримання відповідей на подані до Міністерства оборони України скарги. Отже, в цій частині права позивача не були порушені, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Позивач не погоджується з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Повторно зазначає, що у позивача не виникло обов`язку з`явитися до ТЦК, адже отримана повістка є нікчемною, яка сформована щодо іншої особи. Також звертає увагу, що він не може проходити військову службу внаслідок своїх релігійних переконань, а тому до нього має бути застосований Закон України «Про альтернативну (невійськову) службу», що тягне за собою виключення позивача з військового обліку. Крім того зауважує, що направлені в адресу Міністерства оборони України скарги залишились без належного розгляду, адже відповідь від Міністерства у встановлений законом строк позивачем не отримані. Крім того, на переконання апелянта, органи влади мали не механічно застосовувати до апелянта стандартний алгоритм військового адміністрування, а дати мотивовану індивідуальну відповідь на заявлене конституційне право та визначити правовий порядок подальших дій. 
У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі просять відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване. 
У відповідях на відзиви та в інших заявах по суті спору позивач наполягає на безпідставності доводів відповідачів та неправильності висновків суду першої інстанції. Просить забезпечити повноту дослідження матеріалів із забезпеченням індивідуального підходу щодо обставин справи.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків. 
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 31.08.2006 перебуває на військовому обліку. 
Позивачем 07.07.2024 засобами поштового зв`язку направлено на адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 заяву, в який просив оновити військово-облікові дані, видати військово-обліковий документ, надати можливість проходження альтернативної (невійськової служби) та оформити довідку про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
ІНФОРМАЦІЯ_3 12.07.2024 заявнику надано відповідь про необхідність особистї явки до ТЦК та СП для оновлення даних, видачі військово-облікових документів та оформлення відстрочки від призову на військову службу. 
Позивач 19.07.2024 повторно направив до ІНФОРМАЦІЯ_1 заяву, в якій просив уточнити його облікові дані на підставі поданих нотаріально посвідчених документів, надати військово-обліковий документ та надати можливість проходити альтернативну (невійськову) службу, оформивши довідку про відстрочку.
Відповідачем ОСОБА_1 надана відповідь від 31.07.2024 за №13/8180, що чинним законодавством не передбачено взяття на військовий облік, видачу військово-облікового документа та надання відстрочки від призову на військову службу за письмовим зверненням без особистої явки військовозобов`язаного. 
Після отримання відповідей позивач не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_4 , що ним не заперечується.
ІНФОРМАЦІЯ_3 16.02.2025 направлено на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на адресу: АДРЕСА_1 повістку за № 2477244 про виклик на 26.02.2025 о 09:00 год для уточнення даних при ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Отримання цієї повістки позивачем не заперечується, її електронна копія надана разом з позовною заявою.
У призначений день та час позивач за місцем виклику не з`явився, натомість 26.02.2025 засобами поштового зв`язку направив до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому звернув увагу на наявність у ТЦК та СП з 07.07.2024 всіх необхідних документів для ведення військового обліку ОСОБА_1 , що виключає потребу в особистій явці останнього до ТЦК та СП як для уточнення даних та проходження медичного огляду військово-лікарською комісією. Додатково просив виправити недостовірні відомості щодо нього в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів, виключити з військового обліку як людини, що має право на альтернативну (невійськову службу), припинити будь-які мобілізаційні дії щодо позивача у зв`язку з його відмовою за релігійними переконаннями від будь-яких медичних дослідів і проходження ВЛК.
Згідно з відповіддю ІНФОРМАЦІЯ_1 від 03.03.2025 за № 13/1613, підстави для заміни виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою у зв`язку з релігійними переконаннями ОСОБА_1 відсутні.
У зв`язку з неявкою за повісткою та не уточненням військово-облікових даних, відмовою від проходження ВЛК ОСОБА_1 08.03.2025 оголошено у розшук.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам в цій частині, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» від 16 березня 2016 року № 1951-VIII Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Реєстр) - інформаційно-комунікаційна система, призначена для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, створена для забезпечення військового обліку громадян України.
Відповідно до статті 3 Закону № 1951-VIII основними засадами ведення Реєстру є: 1) обов`язковість та своєчасність внесення до Реєстру передбачених цим Законом відомостей про призовників, військовозобов`язаних та резервістів; 2) повнота та актуалізація відомостей Реєстру про призовників, військовозобов`язаних та резервістів; 3) захищеність Реєстру та внесених до нього відомостей - держава гарантує захист бази даних Реєстру від несанкціонованого доступу та зловживання доступом, незаконного використання відомостей Реєстру, порушення цілісності бази даних Реєстру та його апаратного чи програмного забезпечення, а також гарантує дотримання законодавства щодо захисту персональних даних призовників, військовозобов`язаних та резервістів, наявних у Реєстрі.
Як вбачається з витягу військово-облікового документу «Резерв+», щодо ОСОБА_1 міститься інформація про порушення правил військового обліку.
З матеріалів справи вбачається, що підставою внесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів інформації щодо порушення правил військового обліку став факт не прибуття ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 за повісткою № 2477244.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи позивача про нікчемність та недійсність повістки не є слушними, адже не є оспорюваною та спростованою з боку ОСОБА_1 та обставина, що повістка ним отримувалась за місцем проживання. При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу, що повістка має лише одну неточність, а саме у написанні по-батькові позивача, замість « ОСОБА_2 » зазначено « ОСОБА_3 ». Натомість така описка не ставить під сумнів її направлення саме позивачеві, адже інші дані дають можливість ідентифікувати цю повістку з особою позивача по прізвищу та імені, даті народження та місцю проживання. Більш того, сам позивач, отримавши названу повістку, відреагував на неї шляхом направлення відповідних звернень до ТЦК та СП, без зауважень, що остання складена щодо іншої особи.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, зокрема, що громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду. 
Статтею 27 названого Закону передбачено, що у разі невиконання під час мобілізації громадянином обов`язків, передбачених частинами першою, третьою статті 22 цього Закону, та вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки звертається до органів та підрозділів, що входять до системи поліції, щодо здійснення адміністративного затримання та доставлення такого громадянина до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560.
Відповідно до пункту 15 цього Порядку керівники районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки з набранням чинності Указом Президента України про оголошення (продовження) мобілізації та/або з отриманням розпорядження відповідного керівника обласного (Київського та ІНФОРМАЦІЯ_5 з визначеними строками та обсягами призову резервістів та військовозобов`язаних, у тому числі, але не виключно: звертаються до територіального органу (підрозділу) поліції для адміністративного затримання та доставлення до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки осіб, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210 і 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення; вживають заходів разом з представниками територіальних органів (підрозділів) поліції до адміністративного затримання та доставляння до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки осіб, які відмовляються від отримання повісток або порушили правила військового обліку.
Пунктом 16 Порядку № 560 встановлено, що керівники територіальних органів (підрозділів) поліції з набранням чинності Указом Президента України про оголошення (продовження) мобілізації та/або з отриманням розпорядження про проведення заходів мобілізації відповідного голови (начальника) обласної, Київської та Севастопольської міської, районної держадміністрації (військової адміністрації), зокрема: організовують за зверненням територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ або розвідувальних органів України, адміністративне затримання та доставлення органами (підрозділами) поліції до зазначених центрів та органів резервістів та військовозобов`язаних, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210 і 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Адміністративне затримання таких осіб здійснюється незалежно від їх місця перебування на військовому обліку. У такому разі особа доставляється до найближчого територіального центру комплектування та соціальної підтримки або органів СБУ, або відповідних підрозділів розвідувальних органів; забезпечують внесення до реєстрів та баз (банків) даних, що входять до єдиної інформаційної системи МВС, інформацію про осіб, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210 і 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, провадження у справах за якими здійснюється територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки.
Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що заходи випливу щодо громадян, які не виконують обов`язки, передбачені Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації застосуються в силу приписів закону, яким встановлено, зокрема, обов`язок військовозобов`язаного з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці.
При цьому застосування відповідних заходів закон пов`язує не з притягненням особи до адміністративної відповідальності, а з невиконанням під час мобілізації громадянином обов`язків, передбачених частинами першою, третьою статті 22 цього Закону, та вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Відтак, встановивши порушення вимог Закону, а також наявність в діях ОСОБА_1 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого статтями 210 і 210-1 КУпАП, відповідач правомірно та на законних підставах застосував щодо позивача заходи впливу, пов`язані з адміністративним затриманням та доставляння до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, як особу, яка порушила вимоги статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
До моменту усунення таких порушень з боку ОСОБА_1 підстави для скасування заходів впливу відсутні. 
Щодо підстав для виключення ОСОБА_1 з військового обліку за аналогією Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» та видачі у зв`язку з цим військово-облікового документу, суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.
Стаття 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» декларує, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані, зокрема, проходити медичний огляд згідно з рішеннями комісії з питань взяття на військовий облік, комісії з питань направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України, розвідувальному органі Міністерства оборони України чи розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, відповідно.
Статтею 14 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що взяття громадян України на військовий облік призовників проводиться з метою визначення наявних людських ресурсів, встановлення освітнього рівня, вивчення особистих якостей.
Взяття громадян України на військовий облік призовників здійснюється у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання.
Частиною 6 статті 37 названого Закону встановлено, що виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України, які:
1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими;
2) припинили громадянство України;
3) визнані непридатними до військової служби;
4) досягли граничного віку перебування в запасі;
5) були кандидатами для прийняття на військову службу за контрактом відповідно до частини десятої статті 20 цього Закону, але не були прийняті на військову службу за контрактом;
6) звільнені з військової служби за контрактом відповідно до підпунктів «й» або «к» пункту 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
У громадянина, якого виключено з військового обліку відповідно до пунктів 3 та 4 цієї частини, військово-обліковий документ не вилучається. До військово-облікового документа громадянина вносяться дані про виключення із військового обліку.
Таким чином, підстави для виключення громадян з військового обліку є вичерпними і закон не передбачає «інші підстави», що виключає можливість застосувати до позивача «індивідуального підходу», на чому наполягає ОСОБА_1 .
При цьому колегія суддів звертає увагу апелянта, що Закон України «Про альтернативну (невійськову) службу» визначає організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби, якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина. При цьому статтею 1 Закону прямо встановлено, що альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.
Закон України «Про альтернативну (невійськову) службу» не встановлює додаткові підстави виключення особи з військового обліку в умовах воєнного або надзвичайного стану, аніж передбачені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», а тому приписи першого не можуть бути застосовані до спірних правовідносин в порядку аналогії закону, на чому наполягає позивач, адже аналогія закону застосовується для вирішення правових спорів за відсутності норми закону, що прямо регулює конкретну ситуацію (прогалина в праві). 
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Щодо оскарження позивачем бездіяльності Міністерства оборони України, пов`язаної з розглядом та наданням відповідей на скарги позивача від 13.04.2025 та від 30.04.2025, суд апеляційної інстанції встановив, що названі скарги були направлені Міністерством оборони України для належного розгляду до структурних підрозділів, що відповідає приписам Закону України «Про звернення громадян» та Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 28.12.2016 № 735.
Позивач в апеляційній скарзі не спростовує норми названих актів, на які суд першої інстанції послався в рішенні, так само як і не спростовує факт отримання відповідей на ці скарги.
Доводи ОСОБА_1 зводяться по своїй суті лише до незгоди з результатом розгляду скарг, а також що по суті скарги розглянути не органом, якому вони адресовані.
Натомість суд апеляційної зазначає, що незгода позивача з результатом розгляду скаргу не свідчить про наявність протиправної бездіяльності з боку Міністерства оборони України, яке забезпечило дотримання вимог чинного законодавства щодо розгляду скарг по суті порушених в них питань. Судом апеляційної інстанції не встановлено, що з боку МОУ мала місце протиправна бездіяльність щодо розгляду скарг ОСОБА_1 , а тому підстави для задоволення позову в цій частині також відсутні.
Водночас суд апеляційної інстанції вважає слушними доводи позивача, що суд неправомірно послався на пропуск строку звернення до суду з позовом в частині спору щодо видачі ОСОБА_1 військово-облікового документу, адже, по-перше, у спірному випадку мала місце оскаржувана тривала пасивна поведінка відповідача, по-друге, пропуск строку звернення до суду є підставою для повернення або залишення позовної заяви без розгляду, а не відмови у задоволенні позовної вимоги. 
Натомість, з огляду на висновки суду апеляційної інстанції, описані в цій постанові, така судова помилка не тягне за собою скасування рішення суду першої інстанції, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 в цілому. 
Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2026 року в адміністративній справі № 160/22586/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з 28 липня 2026 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених статтею 328 КАС України.
Повна постанова складена 28 липня 2026 року.

Головуючий - суддя О.В. Головко 

суддя Т.І. Ясенова 

суддя А.В. Суховаров