ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2026 року 
м. Київ

справа № 309/2293/23
адміністративне провадження № К/990/10245/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Мацедонської В.Е., 
суддів - Кашпур О.В., Смоковича М.І.,  
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за касаційною скаргою адвоката Розмана Сергія Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 ,
на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 лютого 2024 року (головуючий суддя - Логойда І.В.)
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2024 року (головуючий суддя - Хобор Р.Б., судді: Бруновська Н.В., Шавель Р.М.)
у справі №309/2293/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, начальника Хустського районного відділу ГУ ДМС в Закарпатській області Суринець В.В. про визнання протиправним і скасування рішення про примусове повернення до країни походження,
УСТАНОВИВ:
І. Суть спору
12 травня 2023 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (далі - відповідач -1), начальника Хустського районного відділу ГУ ДМС в Закарпатській області Суринець В.В. (далі - відповідач - 2), у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення начальника Хустського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській області від 25 квітня 2023 року № 7 про примусове повернення до країни походження ОСОБА_1 .
На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем-1 прийнято рішення від 25 квітня 2023 року №7 про примусове повернення його до країни походження, тобто -російської федерації, яким зобов`язав останнього покинути територію України у термін до 19 травня 2023 року. Указане рішення мотивоване тим, що 25 квітня 2023 року у ході проведення цільових профілактичних заходів з нагляду та контролю за виконанням законодавства в міграційній сфері у м. Хуст працівниками відділу Хустського відділу ГУ ДМС у Закарпатській області виявлено громадянина російської федерації, який проживає на території України з порушенням правил перебування, а саме після закінчення офіційного дозволеного терміну перебування не покинув територію України у встановлений законом строк. При цьому, зазначено, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 203 КУпАП, та накладено на нього штраф у розмірі 1 700,00 грн. Позивач до органів та підрозділів міграційної служби з заявою і документами, необхідними для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не звертався, а тому підстав для подальшого законного перебування в Україні у нього немає. 
Разом з тим, позивач указує, що ним не вчинялись порушення законодавства, а зазначена постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності не набрала законної сили, що свідчить про невинуватість останнього.
Також зазначає, що рішення відповідача-1 прийнято протиправно та з порушенням порядку і прав позивача. Оскільки у російській федерації триває збройна агресія, при цьому, останній засуджує таку агресію проти України, а отже позивач з міркувань безпеки та через побоювання щодо можливої його мобілізації не міг повернутися до країни походження. 
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
06 березня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням до Хустського районного відділу ГУ ДМС України в Закарпатській області. При цьому, разом із заявою та встановленим переліком документів, позивач подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, в якому зазначив про те, що зобов`язується протягом двох років з моменту набуття громадянства України припинити громадянство росії. 
За результатом розгляду поданих документів, 05 червня 2019 Головним управлінням державної міграційної служби України в Закарпатській області прийнято рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини першої статті 8 Закону України "Про громадянство України" від 18 січня 2001 року № 2235-III та видано тимчасове посвідчення громадянина України № НОМЕР_1 строком дії до 05 червня 2021 року.
11 квітня 2022 року ГУ ДМС України в Закарпатській області прийняло рішення про припинення громадянства України, відповідно до частини 1 статті 21 Закону України «Про громадянство України», оскільки позивач не виконав зобов`язання щодо припинення іноземного громадянства.
25 квітня 2023 року відносно позивача прийнята постанова про накладення адміністративного стягнення за частиною 1 статті 203 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 1 700,00 грн.
Рішенням від 25 квітня 2023 року № 7, яке затверджено начальником Хустського районного відділу ГУ ДМС в Закарпатській області Суринець В.В., про примусове повернення до країни походження громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язано його покинути територію України у термін до 19 травня 2023 року, з огляду на порушення останнім правил перебування в Україні, оскільки після закінчення дозволеного терміну перебування не покинув територію України у встановлений законом строк.
Громадянин російської федерації ОСОБА_1 до органів та підрозділів міграційної служби з заявою і документами, необхідними для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не звертався, підстави для подальшого законного перебування в Україні у нього відсутні. 
Не погоджуючись із рішенням відповідача-1 від 25 квітня 2023 року № 7 про примусове повернення до країни походження, позивач звернувся до суду з цим позовом.
ІІІ. Рішення судів попередніх інстанцій та мотиви їх ухвалення 
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2024 року, відмовлено у задоволенні позову.
Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки на час звернення позивача до суду відсутні передбачені законом умови для набуття ним громадянства України. Відповідно до законодавства України така можливість може бути реалізована після припинення у встановленому порядку громадянства російської федерації. 
Водночас, суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновками суду першої інстанції, керуючись вимогами частини 17 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI, констатував, що особи, стосовно яких прийнято рішення про припинення громадянства України, зобов`язані виїхати з України або звернутися із заявою про надання дозволу на імміграцію протягом 30 днів з дня прийняття такого рішення.
Разом з тим, оскільки у матеріалах справи відсутні докази про звернення позивача із заявою про надання дозволу на імміграцію, то вказане свідчить про перебування останнього на території України без законних підстав.
Отже, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що позивач перебуває на території України без законних підстав, а його дії порушують законодавство про правовий статус іноземців, що вказує на правомірність рішення відповідача-1 про примусове повернення позивача до країни походження.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції 
17 березня 2024 року представник позивача звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 лютого 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2024 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі пунктів 1, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 серпня 2026 року (у зв`язку з настанням обставин, які унеможливлюють участь суддів Губської О.А. та Білак М.В. у цій справі) для розгляду справи визначено колегію суддів у складі головуючого судді Мацедонської В.Е., суддів: Кашпур О.В., Смоковича М.І.
V. Касаційне оскарження
У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 лютого 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2024 року, ухвалити у справі № 309/2293/23 нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Так, скаржник посилається на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження, та вказує про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 01 лютого 2024 року у справі №344/9604/23, від 14 квітня 2020 року у справі №480/296/19 та від 25 січня 2024 року у справі №160/1521/23, згідно з якими рішення ДМС як суб`єкта управлінської діяльності повинно відповідати критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України.
У вищевказаних постановах Верховний Суд зазначив, що навіть в умовах воєнного стану для суб`єкта владних повноважень обов`язок застосування принципів статті 2 КАС України не скасовується, а навпаки набуває особливого значення, зокрема коли йдеться про застосування пропорційності обмежень в умовах гостроти становища в країні (військової агресії) щодо осіб, яких вони стосуються.
Отже, згідно із правовою позицією Верховного Суду, під час перевірки рішення ДМС про примусове повернення до країни походження, або третьої країни, суди, керуючись вимогами статті 2 КАС України, повинні враховувати справедливий баланс інтересів держави і заявника, наявність тривалих сімейних зав`язків та відповідних наслідків для сімейного життя позивача, а також наявність чи відсутність антисоціальної поведінки, правопорушень та кримінально-караних діянь, які загрожують суспільству
Також скаржник вказує на пункт 4 частини 4 статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження, а саме:
- пункт 3 частини 3 статті 353 КАС України (справу розглянуто адміністративними судами за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою);
- пункт 7 частини 3 статті 353 КАС України (судове рішення ухвалено судом з порушенням правил юрисдикції (підсудності), визначених статтями 20, 22, 25-28 цього Кодексу).
В обґрунтування пункту 3 частини 3 статті 353 КАС України, представник позивача вказує, що позивачу не направлялась повістка-повідомлення як це передбачено пунктом 2 частини 3 статті 124 КАС України (за відсутності у останнього зареєстрованого електронного кабінету), а про дату судового засідання його повідомлено телефонограмою за день до дати проведення судового засідання, що також суперечить нормам частини 3 статті 126 КАС України (повістка повинна бути вручена не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання). А тому, суд позбавив можливості позивача брати участь у судовому засіданні.
Також, у порушення статті 195 КАС України суд відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про проведення засідання у справі в режимі відеоконференції. Крім того, представник позивача просив відкласти розгляд справи, що було проігноровано судом, що свідчить про те, що апеляційний суд свідомо не забезпечив права учасників справи на участь у судовому засіданні, розглянувши її у письмовому провадженні. 
На обґрунтування пункту 7 частини 3 статті 353 КАС України, скаржник зазначає, що враховуючи участь у справі двох відповідачів з різним місцезнаходженням, позивач пред`явив позов за місцезнаходженням одного з них - начальника Хустського відділу Управління Суринець В.В., тобто за належною територіальною підсудністю до Хустського районного суду Закарпатської області. Отже, на його думку, позов у цій справі правомірно пред`явлено до Хустського районного суду Закарпатської області, а тому суд першої інстанції не мав правових підстав для застосування пункту 3 частини 1 статті 29 КАС України та направлення справи за належністю до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області. 
Таким чином, за переконанням скаржника, суди неправильно застосували норми матеріального права, порушили норми процесуального права, та ухвалили протиправні рішення у справі. 
19 квітня 2024 року представником відповідача-1 подано відзив на касаційну скаргу, в якому останній, заперечуючи проти касаційної скарги, просить відмовити у її задоволенні, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 лютого 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2024 року у справі № 309/2293/23 - залишити без змін.
У відзиві представник відповідача-1 повторно наголошує, що позивач взяв на себе зобов`язання щодо припинення іноземного громадянства, але з огляду на недотримання цього зобов`язання прийнято рішення про припинення громадянства України, а в подальшому, у зв`язку із порушенням позивачем законодавства про правовий статус іноземців, прийнято оскаржуване рішення про примусове повернення позивача до країни походження. 
VI. Релевантні джерела права й акти їх застосування
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Статтею 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
За змістом пункту 2 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI), а також міжнародними нормами.
Частиною першою, третьою статті 3 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено статтею 4 Закону № 3773-VI.
Відповідно до частини 17 статті 4 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття рішення про припинення громадянства України залишилися постійно проживати на її території, вважаються такими, які постійно проживають в Україні.
Відповідно до статті 9 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобов`язані подати свої біометричні дані для їх фіксації. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
У силу частин першої, четвертої статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України). У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.
Згідно із пунктом 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року №150 (далі - Порядок №150), іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території:
1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України;
2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк невизначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС;
3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.
Частинами першою, другою статті 17 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.
Частиною 1 статті 23 Закону № 3773-VI передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначається Законом України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III (далі - Закон № 2235-III).
Відповідно до абзацу 20 статті 1 Закону № 2235-III тимчасове посвідчення громадянина України - документ, який посвідчує особу і підтверджує її належність до громадянства України.
Відповідно до абзацу 12 статті 1 Закону № 2235-III зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України.
Частиною 1 статті 21 Закону № 2235-III передбачено, що рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 7, 8, 10-13, 15 цього Закону внаслідок подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, у тому числі невиконання зобов`язання, взятого особою у зобов`язанні припинити іноземне громадянство (підданство), в декларації про відмову від іноземного громадянства або в декларації про відсутність іноземного громадянства. 

VІI. Висновки Верховного Суду
У силу положень статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Предметом оскарження у цій справі є незгода позивача, який є громадянином російської федерації, з рішенням органу міграційної служби, яким було вирішено повернути його до країни походження або третьої країни, з підстав порушення ним законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на території України (після закінчення дозволеного терміну перебування не покинув територію України у встановлений законом строк). 
Ключовим питанням, яке постало перед судом касаційної інстанції, є те, чи може вважатися законним і обґрунтованим рішення ДМС України про примусове повернення особи в країну походження або третю країну та чи відповідає таке рішення критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України.
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
Як убачається з матеріалів справи та правильно встановлено судами попередніх інстанцій, 18 вересня 2019 року громадянин російської федерації ОСОБА_1 отримав тимчасове посвідчення громадянина України, строком дії до 05 червня 2021 року. 
Водночас, приймаючи рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни, орган ДМС України виходив з підстав перебування громадянина російської федерації без відповідного дозволу (закінчення дозволеного терміну перебування).
Що стосується підстав та порядку прийняття ДМС України рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства (у тому числі, громадянина російської федерації після повномасштабного вторгнення цієї країни на територію України), колегія суддів уважає за доцільне зазначити таке.
Аналіз вищенаведених норм міграційного законодавства України дає підстави для висновку, що іноземець або особа без громадянства, які перебувають в Україні можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну у разі:
- якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
- суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;
- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.
Так, рішення Головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській області від 25 квітня 2023 року № 7 «Про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства», яким вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 та зобов`язано його покинути територію України у термін до 19 травня 2023 року, було прийнято на підставі інформації про відсутність законних підстав для подальшого перебування в Україні (відсутність необхідних документів).
Тобто, єдиною підставою для прийняття уповноваженою особою органу ДМС оскаржуваного рішення про повернення позивача до країни походження або третьої країни стало закінчення дії встановленого строку тимчасового посвідчення громадянина, а також припинення громадянства України на підставі рішення від 11 квітня 2022 року відповідно до пункту 1 частини 1 статті 21 Закону № 2235-III (невиконання зобов`язання щодо припинення іноземного громадянства (підданства)). 
Інших підстав, які б слугували для висновку про порушення ОСОБА_1 законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, відповідачем не встановлено.
Такої ж позиції дотримувалися суди попередніх інстанцій при прийнятті рішення про відмову у задоволенні позову у цій справі.
Водночас, Верховний Суд зауважує, що рішення ДМС України про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни походження або до третьої країни має прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття (вчинення дій). Дискреція дозволяє адміністративному органу прийняти найбільш зважене в конкретних умовах рішення, засноване на особистих (власних) оцінках обставин, а не на чіткому приписі норми права (не формально).
Колегія суддів зазначає, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім вимогам, зазначеним у частині другій статті 2 КАС України, а не просто констатувати, що оскаржуване рішення прийняте суб`єктом владних повноважень в межах наданих йому законом повноважень.
Навіть в умовах воєнного стану для суб`єкта владних повноважень обов`язок застосування принципів статті 2 КАС України не скасовується, а навпаки набуває особливого значення, зокрема коли йдеться про застосування пропорційності обмежень в умовах гостроти становища в країні (військової агресії) щодо осіб, яких вони стосуються.
Указані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах 25 січня 2024 року у справі № 160/1521/23, від 01 лютого 2024 року у справі № 344/9604/23, від 04 квітня 2024 року у справі № 380/7720/23 та від 12 червня 2025 року у справі № 160/632/23, і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від неї.
Також у постанові від 31 січня 2024 року у справі № 204/10229/22 Верховний Суд зазначив, що у разі застосування до особи процедури примусового повернення, видворення тощо, державні органи (ДМС) зобов`язані перевірити чи не порушуватимуть такі процедури універсального й абсолютного принципу заборони вислання. Така перевірка передбачає оцінку ризику, яка має проводитися ex nunc, тобто станом на момент прийняття рішення та повинна концентруватися на передбачуваних наслідках повернення заявника в країну походження з урахуванням загальної ситуації в цій країні та особистих обставин заявника.
І лише з`ясувавши наявність визначених статтею 26 Закону № 3773-VI підстав для примусового повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну, а також в контексті спірних правовідносин особистих обставин заявника, можна визначити співмірність та пропорційність між застосованими до позивача заходами, передбаченими частиною першою статті 26 Закону № 3773-VI, та його інтересами і правами, зокрема правом на повагу до приватного і сімейного життя подружжя, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
На тлі обставин цієї справи слід урахувати, що у своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.
ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень., а тому будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене статтею 8 Конвенції не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.
Повертаючись до спірних правовідносин убачається, що приймаючи спірне рішення з підстав порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, відповідач-1, з яким погодились суди попередніх інстанцій, виходив виключно з формальних обставин, без врахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття.
При цьому, зокрема, суд апеляційної інстанції керувався частиною 17 статті 4 Закону № 3773-VI у редакції Закону №2813-ІХ від 01 грудня 2022 року, який в цій частині набрав чинності 28 червня 2023 року, відповідно до якої, особи, стосовно яких прийнято рішення про припинення громадянства України або стосовно яких скасовано рішення про оформлення набуття громадянства України, зобов`язані виїхати з України або звернутися із заявою про надання дозволу на імміграцію протягом 30 днів з дня прийняття такого рішення.
Якщо за цей час особа не виїхала з України, за винятком звернення цієї особи із заявою про надання дозволу на імміграцію, вона підлягає видворенню в установленому законодавством порядку.
Іноземці та особи без громадянства, які протягом 30 днів з дня прийняття рішення про припинення громадянства України чи скасування рішення про оформлення набуття громадянства України звернулися із заявою про надання дозволу на імміграцію, вважаються такими, які тимчасово на законних підставах перебувають на території України.
Таким чином, апеляційний суд встановив, що у матеріалах справи відсутні докази про звернення позивача із заявою про надання дозволу на імміграцію, що свідчить про перебування останнього на території України без законних підстав.
Натомість, частина 17 статті 4 Закону № 3773-VI (у редакції від 31 березня 2023 року, яка була чинною на момент спірних правовідносин, оскільки позивач просить скасувати рішення від 25 квітня 2023 року) передбачала, що іноземці та особи без громадянства, які до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття рішення про припинення громадянства України залишилися постійно проживати на її території, вважаються такими, які постійно проживають в Україні.
Отже, аналізуючи висновки суду апеляційної інстанції, викладені в оскаржуваній постанові, якою залишено без змін рішення суду першої інстанції, Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційний суд неправильно застосував норму матеріального права, а саме - частину 17 статті 4 Закону № 3773-VI у редакції, яка не була чинною на момент виникнення спірних правовідносин. Таке неправильне застосування норми матеріального права могло вплинути на правильність висновків суду щодо правомірності оскаржуваного рішення відповідача-1, а відтак і на законність ухваленого судового рішення.
А тому, Верховний Суд не може погодитись із висновком суду апеляційної інстанції у зв`язку із застосуванням закону, який не підлягає застосуванню та вважає його передчасним, без дослідження усіх наявних доказів у справі.
Разом з тим, щодо доводів скаржника про розгляд справи судом апеляційної інстанції за відсутності позивача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, Верховний Суд зазначає так.
Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2024 року призначено справу №309/2293/23 до апеляційного розгляду у судовому засіданні на 06 березня 2024 року о 14:00 у залі судових засідань № 2 Восьмого апеляційного адміністративного суду (вул. Саксаганського, 13, м. Львів).
Копію указаної ухвали надіслано до електронного кабінету представника позивача, який діє на підставі ордеру, який виданий на підставі договору про надання правової допомоги №05 від 29 квітня 2023 року, яким повноваження адвоката не обмежуються. При цьому, копія вказаної ухвали надіслано представнику позивача 04 березня 2024 року до його електронного кабінету, що вбачається із довідки суду про доставку електронного листа. Крім того, Восьмим апеляційним адміністративним судом було створено повістку-повідомлення, яку 04 березня 2024 року направлено представнику позивача до його електронного кабінету, що вбачається із наявної у матеріалах справи довідки про доставку електронного листа.
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 124 судовий виклик або судове повідомлення учасників справи, свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів здійснюється за наявності в особи електронного кабінету - шляхом надсилання повістки до її електронного кабінету.
Крім того, позивача повідомлено про дату судового засідання телефонограмою, яку передано 05 березня 2024 року, про що останній не заперечує, а навпаки зазначає про це у своїй касаційній скарзі, що також свідчить про обізнаність позивача про дату призначеного судового засідання, призначеного на 06 березня 2024 року.
Водночас, відповідно до частини 2, 3 статті 268 КАС України учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Також, доказом обізнаності скаржника із датою судового засідання є заява його представника, подана до суду 05 березня 2026 року через систему «Електронний суд».
Таким чином, доводи скаржника щодо несвоєчасного повідомлення його про розгляд справи у суді апеляційної інстанції спростовуються доказами, наявними у матеріалах справи та не свідчать про порушення цим судом порядку надсилання повістки-повідомлення позивачу. 
Також підставою касаційного перегляду рішень судів попередніх інстанцій, на думку представника позивача, є пункт 7 частини 3 статті 353 КАС України (судове рішення ухвалено судом з порушенням правил юрисдикції (підсудності), визначених статтями 20, 22, 25-28 цього Кодексу).
Як вбачається із матеріалів справи, спір стосується рішення органу ДМС щодо повернення позивача у країну походження чи третьої країни, який регулюється статтею 288 КАС України (Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України). 
Так, відповідно до приписів цієї статті позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну чи їх примусове видворення за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів.
Водночас, пунктом 3 частини 1 статті 20 КАС України визначено, що місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні: адміністративні справи, пов`язані з перебуванням іноземців та осіб без громадянства на території України, щодо примусового повернення в країну походження або третю країну іноземців та осіб без громадянства.
Отже, указані норми передбачають предметну підсудність адміністративних справ щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну чи їх примусове видворення за межі України місцевим загальним судам. 
Ухвалою Хустського районного суду від 02 червня 2023 року, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2023 року, адміністративну справу №309/2293/23 направлено за підсудністю до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.
Суд виходив з того, що Хустський відділ ГУДМС в Закарпатській області не є окремою юридичною особою, у нього відсутній код ЄДРПОУ, а тому не є належним відповідачем у справі. При цьому, належним відповідачем у справі є Головне управління ДМС в Закарпатській області, яке розташовано в м. Ужгород вул. Грибоєдова № 12, а отже ця справа належить до територіальної юрисдикції іншого суду, а саме - Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області за місцезнаходженням Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області.
За таких обставин, та з огляду на те, що передача справи відбулась без порушення статті 288 КАС України та статті 20 КАС України, доводи скаржника щодо порушення правил підсудності є безпідставними. 
Разом з тим, як вже зазначалось, Верховний Суд, встановивши неправильне застосування норм матеріального права Восьмим апеляційним адміністративним судом, дійшов висновку про скасування оскаржуваної постанови та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Згідно пункту 2 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Частиною 3 статті 351 КАС України передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Відповідно до частини четвертої статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Таким чином, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
З огляду на результат касаційного розгляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються. 
Керуючись ст. 341, 345, 349, 355-356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу адвоката Розмана Сергія Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2024 року скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. Е. Мацедонська

Судді О. В. Кашпур 

М. І. Смокович