Справа № 161/14915/25 | Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В. В.
Провадження № 22-ц/802/991/26 | Доповідач: Осіпук В. В.

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Киця С. І., Федонюк С. Ю.,
з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,
представника відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 червня 2026 року,
В С Т А Н О В И В :
У липні 2025 року ТзОВ «Він Фінанс» звернулося до суду із зазначеним позовом.
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2025 року позов задоволено.
Стягнуто солідарно з відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь позивача ТзОВ «Він Фінанс» заборгованість за невиконане грошове зобов`язання згідно рішення суду від 14 серпня 2013 року, в сумі 293481 грн 69 коп., з яких: інфляційні збитки – 207 853 грн 31 коп., 3% річних – 85 628 грн 38 коп.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 червня 2026 року заяву адвоката Ульчака Б. І., який діє в інтересах відповідача ОСОБА_2 , про перегляд заочного рішення суду від 25 листопада 2025 року в даній справі було залишено без розгляду.
Вважаючи ухвалу суду першої інстанції незаконною і необґрунтованою, представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Залишаючи без розгляду заяву представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що дана заява подана після закінчення процесуального строку, передбаченого частиною 2 статті 284 ЦПК України, і останнім не було заявлено клопотання про поновлення цього строку.
Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.
Встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2025 року було задоволено позов ТзОВ «Він Фінанс» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за невиконане грошове зобов`язання.
Як вбачається з матеріалів справи, копію вказаного заочного рішення відповідачу ОСОБА_2 було надіслано судом за зазначеною позивачем ТзОВ «Він Фінанс» у позовній заяві адресою: АДРЕСА_1 , тоді як з 23 грудня 2014 року ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за іншою адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується долученою до матеріалів справи копією паспорта останнього з відміткою про реєстрацію його місця проживання (а. с. 84).
Призначаючи справу до розгляду суд не направляв відповідні запити до адресного бюро чи іншої уповноваженої установи для визначення фактичного місця проживання відповідачів у цій справі.
Також встановлено, що 19 березня 2026 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Ульчак Б. І. подав до суду першої інстанції заяву про ознайомлення з матеріалами справи, до якої долучив належним чином засвідчений ордер на представництво інтересів свого довірителя в суді, та 24 березня 2026 року ознайомився з матеріалами справи, про що свідчить наявна в матеріалах справи розписка (а. с. 76).
30 березня 2026 року представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 подав до місцевого суду заяву про перегляд заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2025 року, яка була повернута без розгляду ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 травня 2026 року, у зв`язку з тим, що представником заявника не було надано суду жодного документу на підтвердження своїх повноважень.
07 квітня 2026 року представником відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 було повторно подано заяву про перегляд заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2025 року, в якій останній просив поновити пропущений строк на подання заяви з тих підстав, що його довірителю ОСОБА_2 не було відомо про наявність у провадженні Луцького міськрайонного суду Волинської області позову ТзОВ «Він Фінанс» про стягнення заборгованості за невиконане грошове зобов`язання та про наявність заочного рішення суду від 25 листопада 2025 року, прийнятого за результатами розгляду цієї справи.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 травня 2026 року вищевказану заяву про поновлення процесуального строку повернуто без розгляду з тих підстав, що вона була викладена в якості пункту прохальної частини заяви про перегляд заочного рішення суду, а не у формі окремого письмового процесуального документу, що на думку суду суперечить вимогам ЦПК України.
15 червня 2026 року ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області було повернуто подану представником відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 заяву про перегляд заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2025 року з тих підстав, що її було подано з пропущенням встановленого ч. 2 ст. 284 ЦПК України процесуального строку, а клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку не заявлялось та відсутнє.
Відповідно до ч. 1 ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Згідно ч. 2 ст. 284 ЦПК України заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Відповідно до ч. 3 ст. 284 ЦПК України учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Вирішуючи питання щодо поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, судом першої інстанції не було враховано, що за ч. 3 ст. 284 ЦПК України передбачено право на поновлення пропущеного строку, якщо заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення заочного рішення.
Так, зі змісту оскаржуваної ухвали слідує, що підставою для залишення заяви про перегляд заочного рішення без розгляду було порушення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та відсутність заявленого клопотання про поновлення цього строку.
Проте, як було встановлено апеляційним судом, в матеріалах справи відсутні докази своєчасного отримання відповідачем ОСОБА_2 заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2025 року за адресою його дійсної реєстрації та проживання.
У поданій апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_1 вказує, що про наявність заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2025 року його довірителю стало відомо лише 11 березня 2026 року після ознайомлення із сповіщенням з інтернет ресурсу щодо даної судової справи, однак його копію так і не отримав.
Із заявою про перегляд заочного рішення суду відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції через свого представника ОСОБА_1 07 квітня 2026 року.
Згідно із статтею 129 Конституції України основними засадами судочинства є, у тому числі, є розумні строки розгляду справи судом; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено принцип доступу до правосуддя.
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року).
У § 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 04 грудня 1955 року ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97 проти України» від 21 жовтня 2010 року).
З огляду на зазначені норми закону та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що невручення відповідачу ОСОБА_2 заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2025 року свідчить про наявність в останнього права на поновлення пропущеного строку та поважність причин пропуску строку для подання заяви про перегляд вказаного заочного рішення.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції безпідставно, саме із-за пропуску процесуального строку для подання заяви про перегляд заочного рішення, постановив ухвалу про залишення її без розгляду.
Згідно з ч. 6 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до положень ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи вищевказане, з метою уникнення порушення ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 368, 374, 379, 381-383, 389 ЦПК України, апеляційний суд,
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської від 15 червня 2026 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді