Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Єдиний унікальний номер №943/249/26 
Провадження № 2/943/781/2026 
17 липня 2026 року м. Буськ
Буський районний суд Львівської області
в складі:головуючого-судді Журибіда Б. М. 
при секретарі Пирка В.П. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Буську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Буської міської ради Золочівського району Львівської області про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за заповітом,-
встановив:
ОСОБА_2 звернулася в суд з означеним позовом, покликаючись на те, що після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина, до складу якої увійшли всі обов`язки спадкодавця, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті, а саме: на право постійного користування земельною ділянкою площею 0,3158 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована в с. Вербляни Золочівського району Львівської області.  ОСОБА_3 10.11.2009 року склав заповіт, за яким заповів все своє майно позивачці ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом виданим 15.08.2012 року, який міститься в матеріалах спадкової справи. Позивачка є спадкоємцем по заповіту до даного майна, фактично частково прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом виданим 15.08.2012 року, однак не може юридично оформити прийняття спадщини, у зв`язку з тим, що звернулася до приватного нотаріуса Золочівського районного нотаріального округу Лукащук Н.О. з відповідною заявою про прийняття спадщини. Нотаріусом заведена спадкова справа за № 1/2012 року, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі № 31382201 від 15.08.2012 року, строк про прийняття спадщини не пропущений. З метою оформлення спадкових прав в частині означеного вищевказаної земельної ділянки не може юридично оформити прийняття спадщини, оскільки звернулася до нотаріуса, проте було відмовлено, через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Оскільки ОСОБА_3 за життя не виготовив правовстановлюючі документи на вищевказану земельну ділянку. Тому просить суд визнати за ним право постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за заповітом.
Позивачка, до початку судового засідання, подала заяву з проханням справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному об`ємі, просить позов задовольнити.
Представник відповідача також подав заяву з проханням справу слухати у їх відсутності, заперечень щодо такого, не подали. 
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши інші докази, зібрані в справі, суд приходить до висновку про підставність позову, виходячи з наступного. 
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
З свідоцтва серії НОМЕР_1 , виданим Виконавчим комітетом Боложинівської сільської ради Буського району Львівської області від 01.01.2012 року підтверджується факт смерті ОСОБА_3 , про що зроблено актовий запис № 1.
Після смерті останнього залишилось спадкове майно до складу якого увійшли всі обов`язки спадкодавця, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті, а саме на право постійного користування земельною ділянкою площею 0,3158 га (кадастровий номер 4620681200:24:001:0022), цільове призначення, для ведення особистого селянського господарства, що розташована в с. Вербляни Золочівського району Львівської області.
Право власності померлого на дану земельну ділянку підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії II-ЛВ № 025319 від 20.03.1998 року, реєстровий № 20, виданий на підставі рішення Боложинівської сільської ради народних депутатів Буського району Львівської області від 23.03.1994 року.
Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-5601119062025 від 16.12.2025 року, земельна ділянка площею 0,3158 га має кадастровий номер 4620681200:24:001:0022, цільове призначення, для ведення особистого селянського господарства, що розташована в с. Вербляни Золочівського району Львівської області.
З витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок за № НВ-9939443452026 від 03.02.2026 року, вбачається що, вартість: земельної ділянки: кадастровий номер 4620681200:24:001:0022 становить 7632.8 грн..
Згідно заповіту від 10.11.2009 року, посвідченого секретарем Боложинівської сільської ради Львівської області та зареєстровано в реєстрі за № 44, ОСОБА_3 все своє майно заповів позивачці ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом виданим 15.08.2012 року, який міститься в матеріалах спадкової справи.
Згідно ст.1268 ЦК України вважається що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління спадковим майном.
Суд приходить до переконання, що позивачка фактично частково прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , вступила у володіння і розпорядження спадковим майном, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом виданим 15.08.2012 року, однак не може юридично оформити прийняття спадщини, у зв`язку з тим, що звернулася до приватного нотаріуса Золочівського районного нотаріального округу Лукащук Н.О. з відповідною заявою про прийняття спадщини. Нотаріусом заведена спадкова справа за № 1/2012 року, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі № 31382201 від 15.08.2012 року, строк про прийняття спадщини не пропущений. 
З метою оформлення спадкових прав в частині означеного вищевказаної земельної ділянки не може юридично оформити прийняття спадщини, оскільки звернулася до нотаріуса, проте було відмовлено, через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Оскільки ОСОБА_3 за життя не виготовив правовстановлюючі документи на вищевказану земельну ділянку.
Інших першочергових спадкоємців, які б претендували на дане майно, судом не встановлено і у суду немає повноваження щодо збирання доказів по справі, лише оцінка наявних у справі.
Позивачка має право спадкувати вказану земельну ділянку після смерті ОСОБА_3 з наступних підстав, а саме: на час набуття ОСОБА_3 права постійного користування спірною земельною ділянкою був чинний Земельний кодекс України від 18 грудня 1990 року (далі - 3К України 1990 року), яким було закріплено право колективної і приватної власності громадян на землю, зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття б).

Положеннями ст. 7 3К України 1990 року передбачалося, що громадянам України селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства із земель, що перебувають у державній власності, земля також надавалася у постійне користування (без заздалегідь установленого строку), а для городництва, сінокосіння, випасання худоби, ведення селянського (фермерського) господарства - у тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до двадцяти п?яти років).
Стаття 22 ЗК України 1990 року (чинна на час видачі ОСОБА_3 , державного акта) встановлювала, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.
Отже, ЗК України 1990 року передбачав право фізичних осіб набувати земельні ділянки у постійне користування (як окремий правовий титул) для ведення особистого підсобного господарства.
Спадкодавець ОСОБА_3 відповідно до статті 7, 22 ЗК України 1990 року набув право постійного користування спірною земельною ділянкою площею 0,3158, з цільовим призначенням, для ведення підсобного господарства на підставі рішення Боложинівської сільської Ради народних депутатів від 23.03.1994 року, яке виникло у нього після одержання Державного акта на право постійного користування землею серії II-ЛВ № 025319 від 20.03.1998 року.
Разом з тим, після набрання чинності з 01.01.2002 Земельним кодексом України від 25.10.2001 фізичні особи були виключені із суб?єктів, які можуть мати земельні ділянки на праві постійного користування.
Так, згідно зі статтею 92 Земельного кодексу у країни 2001 року право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Перелік суб?єктів, які набувають право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності, який визначено частиною 2 статті 92 Земельного кодексу України 2001 року постійно розширюється і зазнає змін, не містить фізичних осіб щодо прав постійного користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення.
Пунктом 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України 2001 року у редакції, яка діяла з 01.01.2002 до 22.09.2005, було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01.01.2002, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити право постійного користування на право власності або право оренди.
Проте Конституційний Суд України рішенням № 5-рп/2005 від 22.09.2005 визнав таким, що не відповідає Конституції У країни(є неконституційним) положення пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України 2001 року щодо зобов?язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.
Таким чином, користувачі земельних ділянок, право яких посвідчене державним актом на право постійного користування землею, не можуть бути позбавлені права користування і не зобов?язані переоформити його на право власності чи укласти договір оренди земельної ділянки.
На правовідносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею і Протоколу Першого Конвенції та статтею 41Конституції України. Ці норми не лише гарантують право постійного користування землею (як різновид мирного володіння майном в розумінні Конвенції та як речове право, захищене статтею 41 Конституції України), а й обмежують у можливості припинити відповідне право.
Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у постійне користування були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка дозволяла б припинити право громадянина України постійного користування земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.

Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України та частини другої статті 102 Земельного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може передаватися у порядку спадкування.
При цьому згідно із частиною другою статті 395 ЦК України законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.
Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Не входять до складу спадщини права та обов?язки, що нерозривно пов?язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об?єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров?я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов?язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України (стаття 1219 ЦК України).
Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут) (стаття 1225 ЦК України).
Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов?язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦІК України спадкоємець стає учасником правовідношення з постійного користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.
Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17, яка конкретизована постановою Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц.
Так, відповідно до пункту 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц, в якому викладено висновки щодо застосування норм права, статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, а також стаття 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта)земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.
Отже, належне ОСОБА_3 право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 0,3158 га, розташованою в с. Вербляни на території Боложинівської сільської ради (на даний час територія Буської міської ради), наданою для ведення підсобного господарства, на підставі рішення Боложинівської сільської Ради народних депутатів від 23.03.1994 року, як майнове право, увійшло до складу спадщини після його смерті та може успадковуватися на загальних підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельні ділянки переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням їх цільового призначення. Реалізувати своє законне право спадкування на спадкове майно в позасудовому порядку позивач не може, так як відсутній оригінал державного акту на право приватної власності на землю у зв`язку з його втратою.
Відповідно до п. «г», ч.1, ст. 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі - прийняття спадщини.
Згідно ст.131 ЗК України громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі спадкування. 

Обставин, які б спростовували твердження позивачки в позовній заяві, суд не знаходить, тому кладе їх в основу рішення. 
Враховуючи вище викладене, те що відповідач позов визнає, суд приходить до висновку, що позивачка набула права власності на спадкове майно на законних підставах, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. 
Керуючись ст.ст. 4, 7, 12, 13, 141, 247, 258-259, 264, 265, 354 ЦПК України, ст.ст. 1216, 1220, 1222, 1223, 1225, 1233, 1235,1268 ЦК України, суд –

ухвалив :

Позов задоволити повністю.
Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , жительки в с. Журатин Золочівського району Львівської області, право постійного користування земельною ділянкою площею 0,3158 га (кадастровий номер 4620681200:24:001:0022), цільове призначення, для ведення особистого селянського господарства, що розташована в с. Вербляни Золочівського району Львівської області, в порядку спадкування по заповіту, після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання.

Суддя: Б. М. Журибіда