ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 753/11522/20
провадження № 61-15494св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - | Луспеника Д. Д., |
суддів: | Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., | Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідачка - ОСОБА_2 ,
особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу  ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Кукарека Катерина Сергіївна, на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2023 року у складі судді Лужецької О. Р. та постанову Київського апеляційного суду від 24 березня 2026 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Верланова С. М., Нежури В. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 28 березня 1981 року вона з ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2011 року (справа 
№ 2-4774/11) було розірвано. 
У шлюбі вони набули у власність нерухоме майно, а саме: квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , нежиле приміщення АДРЕСА_2 , нежиле приміщення № НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_3 , паркомісце - гараж № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_4 , машиномісце № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_5 . 
Посилаючись на те, що зазначене нерухоме майно перебуває у користуванні відповідача, згоди щодо його поділу вони дійти не можуть, позивачка просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку спільного майна: квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , нежилого приміщення АДРЕСА_2 , нежилого приміщення № НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_3 , паркомісця - гаража № НОМЕР_1 на АДРЕСА_4 , машиномісця № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_5 , та одночасно припинити вправо власності у відповідних частках за відповідачем.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на:
1/2 частку нежилого приміщення № НОМЕР_5, загальною площею 99 кв. м, за адресою:  АДРЕСА_4 ;
1/2 частку нежилого приміщення № НОМЕР_4, загальною площею 173,80 кв. м, за адресою: АДРЕСА_3 ,; 
1/2 частку гаража, машиномісце в автопаркінгу № НОМЕР_1 , розташованого за адресою:  АДРЕСА_4 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що нежиле приміщення АДРЕСА_6 , нежиле приміщення АДРЕСА_2 та машиномісце в автопаркінгу АДРЕСА_7 сторони набули у власність, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, а отже, зазначене нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ними у рівних частках.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ квартири на АДРЕСА_1 та машиномісця № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_5 , суд першої інстанції виходив з того, що зазначене нерухоме майно не є спільним сумісним майном сторін, оскільки було придбане ОСОБА_4 не у шлюбі з ОСОБА_1 .
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року клопотання ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову задоволено.
Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 19 січня 2021 року у справі № 753/11522/20, якою накладено арешт на нерухоме майно:
нежиле приміщення АДРЕСА_6 ;
нежиле приміщення № НОМЕР_5, розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 99 кв. м; 
гараж № НОМЕР_1 на АДРЕСА_4 , загальною площею 18,1 кв. м;
гараж № НОМЕР_3 на АДРЕСА_4 , загальною площею 18,60 кв. м, що належить ОСОБА_4 на праві власності;
квартиру за адресою: АДРЕСА_8 .
У січні 2025 року  ОСОБА_3 , в інтересах якого діяла адвокат Кукарека К. С., звернувся до суду з апеляційними скаргами на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2023 року та ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 05 грудня 2024 року.
Постановою Київського апеляційного суду від 24 березня 2026 року апеляційні скарги ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2023 року та ухвалу Дарницького районного суду міста Києва 
від 05 грудня 2024 року залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції щодо правового режиму спірного майна, джерел його набуття, а також характеру спірних правовідносин між сторонами вже були перевірені судом апеляційної інстанції та отримали належну правову оцінку. 
Апеляційний суд відхилив посилання заявника на те, що оскаржуване судове рішення впливає на обсяг спадкового майна після смерті ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_3 помилково ототожнює різні за своєю правовою природою правовідносини, а саме щодо поділу спільного сумісного майна подружжя та спадкування.
Предметом розгляду у цій справі є виключно визначення правового режиму майна, набутого подружжям у період шлюбу, та встановлення часток кожного з них у такому майні. Питання визначення кола спадкоємців, обсягу їхніх прав, порядку прийняття спадщини, а також розподілу спадкового майна, не входили до предмета доказування та не були предметом судового розгляду у цій справі.
За своєю правовою природою визначення частки кожного з подружжя у спільному сумісному майні є передумовою формування складу спадщини, оскільки відповідно до положень статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять лише ті права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. У випадку, коли майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, до складу спадщини входить не все майно, а лише частка спадкодавця у такому майні, визначена відповідно до положень статей 60, 70 СК України, яка підлягає подальшій реалізації у межах спадкових правовідносин.
Визначення судом часток подружжя у спільному майні не є вирішенням питання про спадкові права, а лише встановлює обсяг майнових прав, який може увійти до складу спадщини.
Право на спадкування, зокрема, й право на обов`язкову частку у спадщині, виникає та реалізується виключно у межах спадкових правовідносин і лише щодо майна, яке належало спадкодавцеві, а не щодо майна, яке належить іншому з подружжя.
Ухвалення оскаржуваного судового рішення не позбавляє ОСОБА_3 права на спадкування, не перешкоджає реалізації ним права на обов`язкову частку у спадщині та не обмежує можливості захисту його прав у разі виникнення відповідного спору.
Таким чином, визначення часток у спільному майні подружжя не є вирішенням питання про спадкові права та не свідчить про вирішення судом питання про права та обов`язки ОСОБА_3 . 
Зважаючи на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, відсутні правові підстави для скасування ухвали суду першої інстанції про скасування заходів забезпечення позову, процесуальна необхідність збереження яких відпала. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
У квітні 2024 року ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Кукарека К. С., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 березня 2026 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм права, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 17 квітня 2024 року у справі № 638/2341/20, від 14 вересня 2023 року у справі № 278/3095/21, від 15 квітня 2019 року у справі № 335/6544/14-ц, від 11 жовтня 2023 року у справі № 523/2357/20, від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 року у справі № 760/2096/22 та інших (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). 

Посилається на те, що на порушення норм процесуального права суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої 
статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції неправильно застосував статтю 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), на встановив обсяг спільного майна, набутого ОСОБА_1 у шлюбі з ОСОБА_4 до моменту припинення фактичних шлюбних відносин. 

Не звернув уваги на те, що згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за життя ОСОБА_4 19 вересня 2009 року подарував ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_9 , а її сину ОСОБА_5 у 2008 році - квартиру за адресою: АДРЕСА_10 , а ОСОБА_6 у 2009 році він подарував квартиру на АДРЕСА_11 . 

Зазначене дає підстави для висновку про те, що все майно, набуте ОСОБА_4 у власність до припинення фактичних шлюбних відносин з позивачкою, він їй подарував, а у судовому порядку поділив лише квартиру за адресою: АДРЕСА_8 , про що було внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 07 червня 2011 року, а отже, позивачка знала про поділ майна, набутого у шлюбі, ще з 2011 року, що свідчить про пропуск нею позовної давності при зверненні до суду з цим позовом. 

Суди попередніх інстанцій не встановили вартість спірного нерухомого майна, наявність чи відсутність невід`ємних поліпшень такого майна, джерела походження та порядок внесення грошових коштів, які поступово вносилися згідно з договорами про пайову участь у будівництві.

Суди не врахували, що у постанові Полтавського апеляційного суду від 14 липня 2022 року у справі № 2-4744/11 встановлено, що ОСОБА_4 під час вирішення справи про розірвання шлюбу у 2011 році посилався на припинення фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_1 з 2008 року, а також на проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 та народження спільного сина у 2009 році. Зазначені обставини мають преюдиційне значення для застосування норми частини шостої статті 57 СК України до спірних правовідносин.

У зв`язку з ухваленням оскаржуваних судових рішень обсяг спадщини після смерті ОСОБА_4 зменшився вдвічі, а майнове правонаступництво не настало до цього часу.

Суд першої інстанції передчасно залучив ОСОБА_2 до участі у справі як правонаступника ОСОБА_4 , до моменту оформлення та реєстрації права власності на спадкове майно.

Суд першої інстанції помилково не залучив до участі у розгляді справи ОСОБА_3 , який має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_4 . 

Суди попередніх інстанцій помилково не застосували до спірних правовідносин статтю 77 Закону України «Про нотаріат», не встановили обставин звернення ОСОБА_1 до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, що свідчить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для надання оцінки ефективності, обраного позивачкою способу захисту.

На порушення статей 57, 60 СК України, статті 1226 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 77 Закону України «Про нотаріат» суди попередніх інстанцій не встановили факту відсутності порушеного права позивачки щодо отримання свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя та, відповідно, відсутності підстав для захисту її прав у судовому порядку.

Крім того, суд першої інстанції розглянув справу з порушенням правил територіальної юрисдикції, оскільки найдорожчий об`єкт спірного нерухомого майна розташований у Деснянському районі м. Києва.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 

Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 28 квітня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Кукарека К. С., на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2023 року, постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 березня 2026 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2026 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Кукарека К. С., на постанову Київського апеляційного суду 
від 09 вересня 2024 року.
Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Кукарека К. С., на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 березня 2026 року залишено без руху. Надано заявнику строк для сплати судового збору.
Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2026 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Кукарека К. С., на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 березня 2026 року з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; надано учасникам справи строк для подання відзиву.
У квітні 2026 року матеріали справи № 753/11522/20 надійшли до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 07 липня 2026 року справу призначено до судового розгляду. 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Кукарека К. С., на рішення Дарницького районного суду міста Києва 
від 06 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 березня 2024 року підлягає задоволенню частково. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 28 березня 1981 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2011 року у справі № 2-4774/11 було розірвано. 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 12 травня 2021 року у справі 
№2-4774/11 заочне рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 23 грудня 2011 року було скасовано, а провадження було закрито. 
Постановою Верховного Суду від 14 лютого 2022 року (справа № 2-4774/11) постанову Полтавського апеляційного суду від 12 травня 2011 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2022 року (справа 
№ 2-4774/11) заочне рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 23 грудня 2011 року залишено без змін. 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтами від 01 квітня 2011 року у справі № 2-1832/11 визнано на ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_8 . 
Зобов`язано Октябрський РВ ПМУ ГУМВС України в Полтавській області в особі СГІРФО зареєструвати ОСОБА_4 та його неповнолітнього сина ОСОБА_3 у вказаній квартирі. 
Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 01 серпня 2022 року (справа 
№ 2-1832/11) заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
01 червня 2013 року ОСОБА_4 зареєстрував шлюб із ОСОБА_2 
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.
За життя ОСОБА_4 склав заповіт від 08 лютого 2012 року на користь сина ОСОБА_3 . 
25 листопада 2020 року ОСОБА_4 склав інший заповіт, згідно з яким він зробив розпорядження про те, що все майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на час смерті і на що він матиме право, він заповідає дружині ОСОБА_2 .
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22 червня 2022 року у справі № 554/6515/2021 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про визнання шлюбу недійсним, анулювання актового запису відмовлено.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 вересня 2022 року у справі № 753/7588/21 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_7 , про визнання недійсним заповіту 
від 25 листопада 2020 року. 
Згідно з інформацією, наданою приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Пусан Т. В., коло спадкоємців ОСОБА_4 , що звернулися із заявами про прийняття спадщини становлять такі особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 .
Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 на праві приватної власності зареєстровано нерухоме майно, зокрема: 
квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (із 31 липня 2014 року);
машиномісце № НОМЕР_2 в підземній автостоянці на АДРЕСА_5 (з 23 жовтня 2013 року).
нежиле приміщення № НОМЕР_4 , загальною площею 173,8 кв. м, у будинку АДРЕСА_3 (з 14 квітня 2011 року); 
нежиле приміщення № НОМЕР_5 , загальною площею 99 кв. м, у будинку АДРЕСА_4 (з 08 липня 2010 року);
гараж, машиномісце в автопаркінгу АДРЕСА_4 (07 вересня 2010 року);
1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_8 
(з 07 червня 2011 року), іншим співвласником є ОСОБА_1 .
Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання, ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 , з 07 червня 2011 року до 30 грудня 2020 року. 
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 13 грудня 2022 року у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 до участі у справі як правонаступника відповідача залучено ОСОБА_2 . 
Постановою Верховного Суду від 15 липня 2026 року (справа № 753/11522/20) касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року - без змін.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, яке існує на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання такого майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 29 липня 2025року в справі № 369/6352/22, від 06 червня 2025 року в справі № 287/1092/23).
Верховний Суд, зокрема, в постановах від 27 жовтня 2025 року в справі № 161/19647/23, від 19 лютого 2025 року в справі № 522/11159/21 сформулював висновки про те, що у статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі (з 28 березня 1981 року до 23 грудня 2011 року) ОСОБА_1 та ОСОБА_4 набули у власність нежиле приміщення № НОМЕР_5, загальною площею 99 кв. м, за адресою: АДРЕСА_4 , нежиле приміщення № НОМЕР_4, загальною площею 173,80 кв. м, за адресою: 
АДРЕСА_3 , гараж, машиномісце в автопаркінгу № НОМЕР_1 , розташованому за адресою: АДРЕСА_4 , яке, згідно з положеннями статей 60, 70 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними у рівних частках.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_3 , в інтересах якого діяла адвокат Кукарека К. С., посилався на те, що суд першої інстанції розглянув справу за його відсутності, незалучивши його до участі у справі як особу, прав та інтересів якої безпосередньо стосується оскаржуване судове рішення, зокрема з огляду на те, що визначення судом частки померлого у спільному майні подружжя фактично вплинуло на обсяг спадкової маси, до складу якої входить відповідне майно, а отже, і на обсяг його спадкових прав. 
Згідно з частинами першою, третьою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.
Отже, законодавець визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
Тобто особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють їх права та/або обов`язки, або породжують для них правові наслідки.
Необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права на апеляційне оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.
Питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватися з урахуванням конкретних обставин справи та змісту судового рішення (постанова Верховного Суду від 04 вересня 2025 року у справі № 2-о-29/11). 
Перевіривши доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції встановив, що вирішуючи спір про поділ майна подружжя, місцевий суд витребував спадкову справу після смерті ОСОБА_4 та встановив, що заявник є спадкоємцем за законом, який має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті батька.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 13 грудня 2022 року до участі у справі залучено правонаступника відповідача, ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 .
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК Україна).
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.
Надаючи оцінку доводам ОСОБА_3 про порушення його прав у зв`язку із незалученням до участі у справі, апеляційний суд виходив з того, що предметом розгляду у цій справі є виключно визначення правового режиму майна, набутого подружжям у період шлюбу, та встановлення часток кожного з них у такому майні; питання визначення кола спадкоємців, обсягу їхніх прав, порядку прийняття спадщини, а також розподілу спадкового майна не входили до предмета доказування та не були предметом судового розгляду у цій справі.
Зважаючи на те, що після смерті одного із подружжя відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що визначення частки кожного з подружжя у спільному сумісному майні є передумовою формування складу спадщини, оскільки відповідно до положень статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять лише ті права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. 
У разі наявності спору щодо складу спадкового майна, розміру частки спадкодавця або обсягу прав спадкоємців такі питання можуть бути предметом окремого судового розгляду у порядку, визначеному законом, і не можуть вирішуватися в межах цієї справи.
Таким чином, установивши, що визначення часток у спільному майні подружжя не є вирішенням питання про спадкові права ОСОБА_3 , він не позбавлений права на спадкування, зокрема, реалізації права на обов`язкову частку у спадщині, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскаржуваним судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 не вирішувалося.
Водночас, залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_9 без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не були підтверджені, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18)).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду (пункт 2 частини першої статті 409 ЦПК України).
Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частина четверта статті 411 ЦПК України).
З огляду на висновки цієї постанови щодо застосування норм права оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа в цій частині направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, ВерховнийСуд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Кукарека Катерина Сергіївна, задовольнити частково. 
Постанову Київського апеляційного суду від 24 березня 2025 року скасувати, справу № 753/11522/20 передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | І. Ю. Гулейков
| Г. В. Коломієць
| Р. А. Лідовець
| Ю. В. Черняк