Справа № 459/1153/26 
Провадження № 2/459/504/2026

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2026 року Шептицький міський суд Львівської області в складі головуючого Мельникович М. В., з участю секретаря судового засідання Штибель А. Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шептицькому за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1  до ФОП ОСОБА_2  про захист прав споживачів

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просить розірвати договір купівлі-продажу зарядної станції (модель TIG FOX Portable Power Station T500), укладений між ним та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 10 998 гривень 98 копійок, сплачені за товар разом із комісією за переказ коштів, 50 000 гривень відшкодування моральної шкоди, а також 21 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що 31 грудня 2025 року позивач через інтернет-магазин придбав у відповідачки зарядну станцію (модель TIG FOX Portable Power Station T500), за яку сплатив 10 599 гривень, а також поніс витрати, пов`язані з переказом коштів. Після отримання товару та його перевірки вдома позивач виявив, що зарядна станція має недоліки, а саме не заряджає батарею та не забезпечує подачу електроенергії навіть для живлення світлодіодної лампи, у зв`язку з чим, на його думку, товар був неналежної якості. Також позивач посилається на те, що інструкція до придбаного товару була надана без перекладу українською мовою, що, на його думку, свідчить про ненадання повної та достовірної інформації про товар. Позивач зазначає, що звертався до продавця із інтернет-магазину та сервісного центру з метою усунення недоліків, однак спір не був врегульований. У подальшому ним було направлено відповідачу претензію з вимогою розірвати договір купівлі-продажу та повернути сплачені за товар кошти, а також відшкодувати моральну шкоду і витрати на правничу допомогу. Також позивач зазначив, що звертався до Держпродспоживслужби зі скаргою щодо реалізації товару неналежної якості. Посилаючись на порушення своїх прав як споживача, позивач просить позовні вимоги задовольнити.
Ухвалою від 27.03.2026 у даній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 
26.05.2026 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідачка просила відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень зазначила, що дійсно 31 грудня 2025 року продала позивачу зарядну станцію (модель TIG FOX Portable Power Station T500), однак після її продажу і до моменту звернення позивача до суду останній не повідомляв її про наявність будь-яких недоліків товару, не звертався з вимогою про його заміну чи повернення коштів, а про існування претензій їй стало відомо лише після отримання копії позовної заяви. Відповідач вказала, що після отримання позову намагалася врегулювати спір у позасудовому порядку, однак позивач від такого врегулювання відмовився. Також зазначила, що перед відправленням товар був перевірений, а будь-яких звернень позивача щодо його несправності у встановлені законом строки вона не отримувала. Відповідачка вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зарядна станція є несправною, що недоліки товару виникли до його передачі покупцеві чи існували на момент продажу, а також не підтвердив факт звернення до виробника або продавця щодо усунення недоліків товару. Заперечуючи проти вимоги про відшкодування моральної шкоди, відповідачка зазначила, що позивач не довів факту її заподіяння та не надав жодних доказів, які б підтверджували наявність моральних страждань, їх характер, обсяг та причинний зв`язок із діями відповідача. З огляду на викладене відповідачка просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Ухвалою від 26.05.2026 було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.
У судовому засіданні представник відповідачки – адвокат Пущик Н. А. позовні вимоги заперечила та просила відмовити у їх задоволенні. Зазначила, що після придбання зарядної станції позивач протягом тривалого часу не звертався до відповідача із повідомленнями чи претензіями щодо неналежної якості товару, не вимагав його заміни або повернення сплачених коштів, а про наявність претензій відповідачу стало відомо лише після отримання копії позовної заяви. Представник відповідачки вказала, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження несправності товару, а також доказів звернення позивача до виробника, сервісного центру чи продавця для встановлення наявності недоліків або їх усунення. На її думку, позивач не довів, що недоліки товару існували на момент його передачі чи виникли з причин, які існували до такого моменту. Також зазначила, що після отримання позовної заяви відповідач намагалася врегулювати спір у позасудовому порядку та була готова повернути позивачу сплачені за товар кошти або замінити товар за умови його повернення, однак позивач товар не повернув і жодних домовленостей щодо врегулювання спору між сторонами досягнуто не було. З огляду на викладене представник відповідачки вважає позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підтверджені належними і допустимими доказами, у зв`язку з чим просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
27.07.2026 сторони та їх представники у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи, підтвердження чого міститься в матеріалах справи.
Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності, вказавши, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. 
Представник відповідачки також подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
З огляду на зазначені обставини, суд, у відповідності до ст. 247 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних у справі матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки усіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його оголошення.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Оскільки повне рішення виготовлено 10 серпня 2026 року, то незважаючи на те, що судове засідання відбулося 27 липня 2026 року, датою ухвалення даного рішення є саме 10 серпня 2026 року в силу ч. 5 ст. 268 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Положеннями ст.15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право.
Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч. 1 ст. 698 ЦК України за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його.
За положеннями ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Згідно із ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Положеннями ст. 664 ЦК України встановлено обов`язок продавця передати товар покупцеві, який вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.
За ч.1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 700 ЦК України продавець зобов`язаний надати покупцеві необхідну і достовірну інформацію про товар, що пропонується до продажу. Інформація має відповідати вимогам закону та правилам роздрібної торгівлі щодо її змісту і способів надання. Якщо покупцеві не надано можливості негайно одержати повну і достовірну інформацію про товар у місці його продажу, він має право вимагати відшкодування збитків, завданих необґрунтованим ухиленням від укладення договору, а якщо договір укладено, в розумний строк відмовитися від договору, вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми і відшкодування збитків, а також моральної шкоди.
Згідно з п. 4 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію державною мовою про продукцію, її кількість, якість, асортимент, її виробника (виконавця, продавця) відповідно до Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної".
Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України "Про захист прав споживачів" при розірванні договору купівлі-продажу розрахунки із споживачем провадяться виходячи з вартості товару на час його купівлі. Гроші, сплачені за товар, повертаються споживачеві у день розірвання договору, а в разі неможливості повернути гроші у день розірвання договору - в інший строк за домовленістю сторін, але не пізніше ніж протягом семи днів.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 31 грудня 2025 року через інтернет-магазин придбав у ОСОБА_2 зарядну станцію (модель TIG FOX Portable Power Station T500), вартість товару склала 10 599 грн. Розрахунок був проведений шляхом переказу коштів на банківський рахунок ОСОБА_2 , що підтверджується чеком переказу коштів від 31.12.2025 (а. с. 30).
У матеріалах справи міститься гарантійний талон ТОВ «ТІГ Фокс Україна» від 31.12.2025 на зарядну станцію моделі TIG FOX Portable Power Station T500 (а. с. 31).
Обставини укладення вказаного договору купівлі-продажу по справі ніким не оспорюються.
Зі слів позивача, викладених у позовній заяві, при отриманні у відділенні поштового оператора «Нова пошта» зарядної станції (модель TIG FOX Portable Power Station T500 User Manual) він перевірив її шляхом підключення до електромережі, при цьому індикатор підключення засвітився, після чого забрав товар додому. У подальшому ним було виявлено, що зарядна станція має недоліки, а саме не заряджається батарея та не подає електроенергію навіть для живлення світлодіодної лампи потужністю 15 Вт, у зв`язку з чим він вважає товар таким, що є неналежної якості.
У претензії від 09.02.2026 позивач просив ФОП ОСОБА_2 розірвати договір купівлі-продажу та повернути сплачені за товар кошти у загальній сумі 10 998 грн 98 коп., а також відшкодувати моральну шкоду в розмірі 50 000 грн і компенсувати витрати на професійну правничу допомогу в сумі 21 000 грн, посилаючись на те, що придбана зарядна станція є товаром неналежної якості, а її недоліки є підставою для розірвання договору купівлі-продажу (а. с. 18).
Згідно з ч. 1 ст. 673 ЦК України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу.
Правові наслідки передання товару неналежної якості передбачені як статтею 678 ЦК України, так і статтею 8 Закону України «Про захист прав споживачів», за змістом яких, у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару на такий же товар або аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар.
Згідно з п. 12 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» істотний недолік – це недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: а) він взагалі не може бути усунутий; б) його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором.
Тобто, тільки сукупність чотирьох обов`язкових ознак надає підстави вважати недолік істотним із усіма правовими наслідками щодо задоволення вимог споживачів, та повернення грошових коштів, сплачених за товар.
Під час вирішення питання про доведеність позовних вимог підлягають до застосування правила частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок, що: «принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару.
Згідно з абзацом другим вказаної частини цієї статті у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника:
1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми;
2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар.
За приписами частини третьої статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів» вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті, пред`являються на вибір споживача продавцеві за місцем купівлі товару, виробникові або підприємству, що задовольняє ці вимоги за місцезнаходженням споживача.
Як передбачено частиною дев`ятою статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів» при пред`явленні споживачем вимоги про безоплатне усунення недоліків товару вони повинні бути усунуті протягом чотирнадцяти днів з дати його пред`явлення або за згодою сторін в інший строк.
Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилався на те, що після придбання товару ним були виявлені, на його думку, істотні недоліки зарядної станції.
Після цього, як зазначає позивач, він звертався до сервісного центру з метою усунення недоліків товару, до Держпродспоживслужби зі скаргою щодо реалізації товару неналежної якості, а також направив відповідачу претензію з вимогою розірвати договір купівлі-продажу, повернути сплачені за товар кошти, відшкодувати моральну шкоду та компенсувати витрати на професійну правничу допомогу.
Разом з цим, матеріали справи не містять жодних доказів звернення позивача до сервісного центру, відповіді сервісного центру, акта технічного огляду, висновку спеціаліста чи інших документів, які б підтверджували наявність у зарядній станції недоліків, їх характер, причини виникнення, а також те, що такі недоліки є істотними. 
За відсутності зазначених доказів суд позбавлений можливості встановити факт існування істотного недоліку товару.
Представник відповідача суду повідомила, що після надходження відповідачці претензії від позивача зарядна станція не була їй передана для проведення огляду, перевірки її якості, заміни чи повернення коштів, а тому відповідач була позбавлена можливості перевірити викладені у претензії обставини та, у разі їх підтвердження, реалізувати передбачені законом способи захисту прав споживача.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2012 року у справі № 23/236 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 523/6003/14-ц (провадження № 14-84цс18) обов`язок прийняти виконані роботи, а у випадку виявлення недоліків робіт негайно про них заявити (у тому числі шляхом мотивованої відмови від підписання акта виконаних робіт) закон покладає саме на замовника.
Відтак, саме на споживача покладається обов`язок довести наявність істотного недоліку товару, тоді як тягар доказування причин виникнення такого недоліку покладається на продавця лише після підтвердження самого факту існування істотного недоліку. 
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 559/388/17, від 14 січня 2021 року у справі № 755/11237/17, від 26 січня 2022 року у справі № 755/5301/16 та від 26 лютого 2025 року у справі № 619/3972/21 (провадження № 61-5655св24).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).
Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних, беззаперечних та достатніх доказів на підтвердження наявності істотних недоліків зарядної станції, а тому підстави для розірвання договору купівлі-продажу та повернення сплачених за товар коштів відсутні. Відтак, у задоволенні позову у цій частині слід відмовити за недоведеністю.
Оскільки вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про захист прав споживача, а протиправність поведінки відповідача та підстави її цивільно-правової відповідальності судом не встановлені, такі позовні вимоги також не підлягають до задоволення.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується стяттями 133, 137 141 ЦПК України.
З огляду на відмову у задоволенні основних позовних вимог відсутні й правові підстави для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем.
При зверненні до суду позивач, як споживач, був звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Оскільки у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, підстави для стягнення судового збору з відповідача відсутні, а тому такі витрати підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 7, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274-279, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про захист прав споживачів – відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення 10.08.2026

Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ),
Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ). 

Суддя М. В. Мельникович